Įkurtas 1997 m. Žurnalas publikuoja mokslinius tyrimus apie sovietų ir nacių totalitarinių režimų nusikaltimus Lietuvoje 1939–1991 m., ginkluotos bei neginkluotos rezistencijos momentus, totalitarinių režimų poveikį visuomenei.
Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania
Autorių teisių (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Nuo susiskaldymo iki solidarumo: Latvijos pabėgėliai, Latvijos centrinė taryba ir tautinė tapatybė tremtyje po 1945 m.
Baltijos šalių tremtinių bendruomenių solidarumas po Antrojo pasaulinio karo nebuvo savaiminė bendros tautinės tapatybės pasekmė, bet atsirado dėl istorinių traumų ir tremties aplinkybių. Sovietų režimo sunaikinta pilietinė visuomenė ir įtampa dėl tremties skatino latvių, lietuvių ir estų vienybę, nepaisant vidinių susiskaldymų. Ypač gilų susiskaldymą teko įveikti latviams. Latvių tautinė savimonė, išaugusi iš susiskaldžiusios regioninės ir kultūrinės praeities, susiformavo vėliau nei lietuvių. Politinius nesutarimus nepriklausomybės laikotarpiu po 1918 m. stiprino dėl kolaboravimo ir pasipriešinimo karo metu iškilę klausimai. 1944 m. sovietų reokupacija paskatino masinius bėgimus, o pabėgėliai iš Latvijos ir Estijos buvo perkeliami jūra per vokiečių surengtą evakuaciją. Pokario perkeltųjų asmenų (DP) stovyklose Baltijos šalių pabėgėliai prašė Vakarus apsaugoti nuo sovietų repatriacijos, taip sustiprindami etninį solidarumą. Latvijos tremtiniai steigė savivaldos institucijas, mokyklas ir kultūrines organizacijas, skatindami stipresnį nei iki tol solidarumo jausmą tremtyje. Nepaisant stiprėjančios vienybės, karo metu politiniai nesutarimai išliko. Kaip pavyzdys pateikiama 1943 m. įkurta Latvijos centrinė taryba (LCP), siekusi atkurti nepriklausomybę, kurią naciai slopino, o su vokiečių okupantais bendradarbiavę Latvijos pareigūnai tvirtino, esą jie veikia „tautos labui“. Šie ginčai persikėlė į tremtį, sukeldami aršias diskusijas dėl lojalumo ir teisėtumo. Tačiau ilgainiui nuolatinės sovietų okupacijos realybė paskatino buvusius ideologinius priešininkus pirmenybę teikti vieningam frontui, o ne praeities konfliktams. Šis selektyvios istorinės atminties procesas buvo labai svarbus formuojant darnią latvių tremtinių tapatybę.
Baltijos šalių perkeltieji asmenys Šiaurės Vokietijoje: Liubeko ir Flensburgo atvejis
Vokietijoje perkeltųjų asmenų – dipukų (DP) istorija plačiai tyrinėjama nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio, daugiausia dėmesio skiriant žydų, lenkų ir sovietų perkeltiesiems asmenims. Tačiau unikaliai Baltijos šalių – estų, latvių ir lietuvių – patirčiai Vokietijoje skiriama nedaug dėmesio. Šiame straipsnyje, remiantis vietos archyviniais šaltiniais ir Latvijos perkeltųjų asmenų stovyklų laikraščiais, nagrinėjama Baltijos šalių perkeltųjų asmenų istorija Šiaurės Vokietijoje, ypač Liubeko ir Flensburgo miestuose. Kadangi Liubekas buvo pasienyje tarp britų ir sovietų okupacinių zonų, jis tapo pagrindiniu pabėgėlių centru. Iki 1945 m. pabaigos mieste gyveno apie 11 tūkst. 580 Baltijos šalių pabėgėlių – didelė dalis iš 53 tūkst. 800 Baltijos šalių perkeltųjų asmenų britų okupacinėje zonoje. Daugelis Baltijos šalių DP iš pradžių buvo apgyvendinti privačiuose būstuose, bet vėliau perkelti į DP stovyklas. Flensburge gyveno kiek mažiau, bet gana gausiai Baltijos šalių perkeltųjų asmenų. Čia 1945 m. buvo užregistruoti 1 254 latviai, 928 estai ir 784 lietuviai. Gyvenimo sąlygos DP stovyklose buvo labai įvairios. Kai kuriose stovyklose buvo tinkama gyvenamoji vieta, o kitos buvo perpildytos ir jose trūko elementarių sanitarinių sąlygų. Ilgainiui valdžios institucijos bandė stovyklas suskirtstyti pagal tautybę. Daugelis Baltijos šalių DP įsitraukė į kultūrinę ir švietėjišką veiklą, kūrė savo mokyklas, laikraščius ir institucijas. Baltijos šalių perkeltieji asmenys dėl kultūrinių panašumų apskritai buvo vertinami palankiau nei kitos DP grupės, pavyzdžiui, lenkų ar sovietų DP. Tačiau kilo įtampa dėl apgyvendinimo vietų trūkumo ir priverstinio vokiečių turto konfiskavimo perkeltųjų asmenų apgyvendinimui. Baltijos šalių perkeltieji asmenys Liubeke dalyvavo aktyvioje kultūrinėje veikloje, įskaitant teatro spektaklius, chorus ir sporto renginius. DP laikraščiai atliko svarbų vaidmenį palaikant nacionalinį identitetą ir bendravimą. 1950 m. perkeltųjų asmenų stovyklas perdavus Vokietijos administracijai, likusieji perkeltieji asmenys buvo perkvalifikuoti į „benamius užsieniečius“. Vaikai privalėjo lankyti vokiškas mokyklas, o siekiant palengvinti įsidarbinimą buvo sukurtos profesinio mokymo programos. Paskutinė DP stovykla Šlėzvige-Holšteine buvo uždaryta 1966 m., ir taip baigėsi viena epocha.
Lietuvių tremtinių bendruomenė Vakaruose: sugrįžti į laisvą Lietuvos valstybę
Antrojo pasaulinio karo sumaištis, sovietinės ir nacių okupacijos stipriai paveikė ir išblaškė lietuvių tautą. Antrojo pasaulinio karo Rytų frontui artėjant prie Baltijos kraštų, Lietuvą palikti ryžosi per šešiasdešimt tūkstančių tėvynainių, kurie traukėsi laikinai, manydami sulaukti greit sugrąžintos Tėvynės laisvės. Jie buvo ne paprasti karo pabėgėliai, bet tapo politiniais tremtiniais, ilgainiui įvardintais „dipukai“. Šiame straipsnyje išryškinamas lietuvių – karo pabėgėlių, prisiglaudusių DP stovyklose, telkimasis į vieningą organizaciją – Lietuvių tremtinių bendruomenę (LTB). Kartu atskleidžiamos mūsų tautiečių politinės aspiracijos, pasireiškusios per pasiaukojimą saugoti lietuvišką tapatybę, palaikyti tautinį solidarumą ir rengtis laisvos, nepriklausomos Lietuvos gyvenimui.
Neginkluoto pasipriešinimo sovietmečio Vilniuje ypatybės
Šiame straipsnyje analizuojamos neginkluoto pasipriešinimo Vilniuje ypatybės, aiškinamasi, kuo jis išsiskiria visos Lietuvos kontekste, ieškoma tokio skirtumo priežasčių bei pasekmių. Didžiausias dėmesys skiriamas 6-ajam ir 8-ajam dešimtmečiams, kai pasipriešinimo veikla matoma ryškiausiai. Daroma prielaida, kad „sostinės oras“ – specifinė valstybės politika sostinėje – skatino gyventojus labiau prisitaikyti, ieškoti nuosaikesnių kelių savo tikslams pasiekti. Ryški didesnė Rusijos disidentų idėjų įtaka pasipriešinimui Vilniuje, paveikusi ir priešinimosi veiklos būdus: Lietuvos pogrindinėje veikloje – Vilniuje išsiskiria atviro disidentinio pasipriešinimo tendencijos. Taip pat Vilniaus pasipriešinime buvo svarbios su religiniais pasipriešinimo tinklais menkai susijusios grupės.
Klaipėdos krašto atplėšimas nuo Lietuvos 1939 metais – Antrojo pasaulinio karo katalizatorius?
Nagrinėdami Antrojo pasaulinio karo ištakas ir genezę, istorikai kompleksinėje įvykių sekoje neretai mini 1939 m. kovo mėnesį įvykdytą Klaipėdos krašto atplėšimo nuo Lietuvos ir prijungimo prie Vokietijos faktą, per daug prie jo neapsistodami, daugiau dėmesio skirdami 1938 m. Austrijos „anšliusui“, 1938 m. Miuncheno konferencijai ir Čekoslovakijos destrukcijai su jos lemtingais akordais 1939 m. kovo viduryje. Klaipėdos atvejis vis dėlto ypač vertas dėmesio, nes jis reiškė paskutinę Vokietijos reicho teritorinę ekspansiją prieš karą, įvyko be tiesioginės karinės konfrontacijos, kadangi Lietuva nusileido ultimatumui iš Berlyno. Vokietijos invazija į Lenkiją 1939 m. rugsėjo 1 d., virtusi pasauliniu karu, nustelbė Klaipėdos krašto prijungimo prie Reicho 1939 m. kovo 22–23 d. neeilinę reikšmę lemtingų prieškarinių įvykių grandinėje. Joje užsienio istorikai daug dėmesio skiria aštrėjusiai Vokietijos-Lenkijos santykių įtampai dėl vokiečių kelto Dancigo ir eksteritorinio koridoriaus į Rytprūsius reikalavimų, taip pat Vokietijos ir Sovietų Sąjungos politiniam suartėjimui, vedusiam į vadinamąjį Molotovo-Ribentropo paktą ir t. t. Šio straipsnio pavadinime vartodami terminą „katalizatorius“, o pačiame straipsnyje argumentuodami šio rezonansinio žodžio panaudojimą perkeltine prasme, siekiame pabrėžti nepaprastą Klaipėdos (Mėmelio) klausimo tarptautinę reikšmę tolesniam įvykių eigos greitėjimui. Tai turėjo toli siekiančių pasekmių platesnei to meto tarptautinei erdvei. 1939 m. Vakarų demokratinių šalių žiniasklaidos ir kitų istorinių šaltinių nagrinėjimas atskleidžia, kad nacionalsocialistinės (toliau – NS) Vokietijos griežtas Klaipėdos krašto problemos sprendimas ultimatumu ir grasinimas panaudoti invazijai gilyn į Lietuvą karines pajėgas prieš mažą kaimyninę šalį paspartino kitų Europos valstybių pasirengimą neišvengiamiems ginkluotiems konfliktams. Tai įgijo svarbų vaidmenį formuojant visos geopolitinės erdvės tarp Vokietijos ir SSRS likimą. Galiausiai tai prisidėjo prie vėlesnių susitarimų dėl įtakos sferų pasidalijimo tarp šių dviejų totalitarinių valstybių.
Pirčiupių kaimo 1944 m. birželio 3 d. tragedija: istoriografija ir šaltiniai
Straipsnyje keliamas tikslas apžvelgti ir įvertinti 1944 m. birželio 3 d. vokiečių baudėjų įvykdytos itin žiaurios masinės teroro akcijos Lietuvoje Pirčiupių (Naujųjų Pirčiupių) sudeginimo, masinio žmonių žudynių istoriografiją ir šaltinius. Siekiama išsiaiškinti jos priešistorę (istorinį kontekstą), priežastis, vyksmą, pasekmes. Taip pat – kaip kaimo egzekucijos istorija buvo politizuojama, panaudojama propagandos tikslams: sovietinėje istoriografijoje stengtasi įrodyti, kad egzekucijoje dalyvavo „buržuaziniai nacionalistai“. Išeivijos autoriai teigia, esą sovietų partizanai buvo Pirčiupių naikinimo bendrininkai, išprovokavę vokiečius keršto akcijai. Propaganda įvykdytą nusikaltimą lygino su sovietų represinių struktūrų įvykdytomis masinių represijų akcijomis Lietuvoje vokiečių ir sovietų okupacijų metais. Aiškinama, kokius faktus sovietinėje istoriografijoje stengtasi nutylėti, kokių netikslumų pasitaiko visose istoriografijose. Pateikiami archyvinių šaltinių duomenys, iki šiol likę istorinių tyrinėjimų apie Pirčiupius nuošalyje. Apžvelgiami svarbiausi žinomi N. Pirčiupių kaimo sunaikinimo istorijos šaltiniai, kai kurių jų atsiradimo istorija.
totalitarinių režimų nusikaltimai Antrajame pasauliniame kare
Baudžiamoji akcija prieš kolaboravimu su sovietais įtariamus Onuškio ir Daugų valsčių gyventojus 1945 m. rugpjūčio mėnesį
Šiame straipsnyje nagrinėta baudžiamoji operacija, kurios metu partizanai sušaudė kelias dešimtis žmonių, įtartų kolaboravimu su sovietais. Straipsniu siekta išsiaiškinti, ar ši operacija buvo organizuotas ir tikslingas kolaborantų baudimas, siekiant trikdyti sovietizacijos procesus, ar nepagrįstas teroristinis išpuolis, inspiruotas keršto ir desperacijos. Straipsnyje išnagrinėtas pasirengimas baudžiamajai operacijai ir identifikuoti kai kurie jos dalyviai, išanalizuotas išpuolio vykdymas bei nustatytos jo aukos. Atlikus tyrimą operacija vertintina kaip to meto sąlygas atitinkantis išpuolis: partizanai atliko atsakomąjį veiksmą, kurio tikslas – parodyti režimui savo jėgą. Viena vertus, operacija buvo suplanuota: surinkti duomenys apie pasmerktuosius, numatytas veiksmų planas ir pan. Kita vertus, ji buvo spontaniškas kelių vadų sprendimas, daugiau lemtas emocijų, o ne apgalvotų taktinių tikslų. Partizanai smogė labiausiai pažeidžiamiems gyventojams: žemiausios administracinės grandies atstovams, režimo šalininkų šeimų nariams arba valstiečiams. Per išpuolį nenukentėjo nei vienas valsčiaus administracijos pareigūnas ar asmuo, prisidėjęs prie 1945 m. liepos mėn. trėmimų.
Pilnas leidinys (nuskenuota popierinė versija)
NKVD kariuomenės dokumentai Rusijos karo archyve
Istorikai, tyrinėjantys ginkluotą kovą su sovietiniais okupantais 1944-1953 m., nuolat susiduria su okupacinių karinių struktūrų identifikavimo problemomis. Vykdę ginkluotojo pasipriešinimo karinio slopinimo užduotis NKVD kariuomenės pulkai kartais labai trumpai užsibūdavo Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Vakarų Ukrainoje ar Vakarų Gudijoje. Jie nuolat keisdavo savo išsidėstymo vietas, nes sekė įkandin frontų arba būdavo permetami vykdyti karinių baudžiamųjų operacijų į vis naujas užimamas teritorijas. Todėl labai svarbu apžvelgti ir įvertinti visą Sovietų Sąjungoje veikusią karinio slopinimo sistemą, o ne tik jos dalį. Lietuvoje esantys archyviniai šaltiniai sudarė prielaidas nustatyti arba identifikuoti dalį NKVD–MGB kariuomenės dalinių, kurie veikė aptariamuoju laikotarpiu, tuo tarpu NKVD–MGB kariuomenės dokumentai buvo akylai saugomi Rusijos valstybiniame karo archyve. Šiais metais Rusijos valstybiniame karo archyve saugomas bylas pavyko pasklaidyti ir šio straipsnio autoriui.
Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944)
Šio straipsnio tikslas - išnagrinėti Vokiečių saugumo policijos ir SD bei lietuvių saugumo policijos struktūrą ir funkcijas nacių okupacijos metais. Rašydamas straipsnį, autorius rėmėsi įvairiuose archyvuose esančių operatyvinių grupių bei vokiečių ir lietuvių saugumo policijų veiklos dokumentais.
Sovietų valdžios antibažnytinė politika (1953–1967)
Viena iš svarbiausių istorinio proceso, kurį lėmė sovietinis totalitarinis režimas Lietuvoje, sudedamųjų dalių buvo totalitarinės valdžios ir religijos, o konkrečiu atveju - jos institucinės išraiškos Katalikų Bažnyčios santykiai. Sovietinio totalitarinio režimo idėjinis pagrindas - jo diegta komunistinė ideologija negatyviai traktavo religiją, o tai darė didžiulę įtaką ne tik socialinei struktūrai, bet ir kiekvieno žmogaus gyvenimui. Be to, Katalikų Bažnyčia pokario Lietuvoje buvo likusi vienintele legalia institucija, kurios vidaus gyvenimo totalitarinis režimas neįstengė visiškai kontroliuoti, dėl to čia galėjo rusenti asmeninės ir nacionalinės laisvės idėja. Taigi nuodugniai neįvertinus tų santykių neįmanoma gerai suprasti sovietinio Lietuvos istorijos laikotarpio. Deja, Katalikų Bažnyčios padėčiai sovietinėje totalitarinėje sistemoje Lietuvos mokslininkai kol kas neskyrė pakankamai dėmesio. Istoriografijoje ir mokslinėje publicistikoje daugiau dėmesio teko tik Bažnyčios padėčiai pirmaisiais pokario metais ir aštuntajame bei devintajame dešimtmetyje. Pirmuoju atveju tai lėmė siekis atskleisti Katalikų Bažnyčios ryšius su ginkluotuoju partizaniniu pasipriešinimo judėjimu ir šio laikotarpio tragiškumas, antruoju atveju - geresnis šaltinių prieinamumas ir svarbi Bažnyčios vieta disidentiniame sąjūdyje. Tačiau 1953- 1967 m. tarpsnis svarbus tuo, kad tuomet totalitarinės valdžios ir religijos santykiai turėjo atsiskleisti gryniausiu pavidalu, nes sovietų valdžios antibažnytinė politika nebegalėjo būti grindžiama Bažnyčios ryšiais su pasaulietiniu opoziciniu pogrindžiu.
Sovietiniai diversantai Lietuvoje (1941–1944)
Autorės tikslas – parodyti, kokie buvo raudonųjų partizanų būriai ir grupės, kur jie veikė, koks jų kontingentas ir kokios veiklos kryptys. Tai padaryti nėra lengva. Nors sovietmečiu išleista nemažai karo dokumentikos rinkinių ir karo dalyvių atsiminimų, bet juose beveik nėra nepalankių režimui politinių ar karinių duomenų, nes juos draudė Maskvos kontroliuojamos NKGB žinybos, o ir neseniai išlikusių ir paviešintų dokumentų autentiškumas ir faktų tikrumas kelia abejonių. Lietuvos centrinio valstybės archyvo (toliau - LCVA) fonduose yra išlikę tik duomenų mus dominančia tema nuotrupų.
Tragiškų įvykių sūkuryje parašytų memuarų savitumai
Šiame straipsnyje remiantis garsių partizanų atsiminimais, diennoraščiais, analizuojamos jų sudarymo aplnkybės, savytumai,panašumai, skirtumai, kaip jie atspindi ginkluotą pasipriešinimą , partizanų mentalitetą.
Sovietinio saugumo struktūra ir funkcijos Lietuvoje (1941–1954)
Straipsnio tema - Lietuvos SSR valstybės saugumo organų struktūra ir funkcijos 1941-1954 m. Sovietų Sąjungos valstybės saugumo organai turėjo griežtą vidaus struktūrą, kiekvienas padalinys vykdė konkrečiai nustatytas funkcijas. Padalinių funkcijų kaita atspindi ir valstybės vidaus politikos aktualijas.
Fronto užnugario apsaugos NKVD kariuomenės veikla Lietuvoje (1944–1945)
Šis straipsnis apie III Baltarusijos fronto užnugario apsaugos NKVD kariuomenę yra fragmentas darbo apie tas sovietinių okupantų karines pajėgas (šaulių pulkus, pasienio pulkus ir būrius, iš kolaborantų sudarytus stribų būrius), kurios partizaninio karo metais (1944_1953) kovojo su mūsų partizanais ir Lietuvoje įtvirtino okupantų valdžią.
MVD-MGB specialiosios grupės Lietuvoje (1945–1959)
1950 m. SSRS valstybės saugumo ministras V. Abakumovas LSSR MGB vadovybei įsakė: ”Panaudoti visas galimybes sprendžiant pagrindinį uždavinį - per agentūrą įsiskverbti į banditinių nacionalistinių formuočių centrus, štabus ir kitas vadovaujančias grandis, išsiaiškinti jų sudėtį, slapstymosi vietas ir sulaikyti visus dalyvius arba fiziškai juos sunaikinti” .LSSR MGB 1951- 1953 m. sėkmingai vykdė šį įsakymą.
Visa neišsivysčiusio ir išsivysčiusio socializmo Sovietų imperijos visuomenė pagal kenksmingumą ir nekenksmingumą buvo suskirstyta į daugybę viešų ir neviešų kategorijų: laisvieji, kaliniai, specialiai apgyvendintieji ir t.t. Kiekviena kategorija skirstėsi į grupes, o grupės - į pogrupius ir t.t. Kalinių ir specialiai apgyvendintųjų kategorijos turėjo savo “spalvą”. Šiame dokumente atssipindi kokios visuomenės grupės buvo laikomos pavojingomis. Pavojingumo laipsnį nustatydavo Valstybės saugumo operatyvinė trijulė.
Lenkijos karinės archyvinės komisijos veikla renkant ir tiriant dokumentus apie totalitarinių režimų aukas
1992 m. birželio 29 d. buvo sudaryta Karinė archyvinė komisija turinti sovietines represijas Lenkijos teritorijoje. Rusijos archyvuose buvo pirmiausia buvo tiriami ir kopijuojami dokumentai, susiję su lenkų karo belaisvių ir internuotųjų buvimu Sovietų Sąjungoje 1939–1949 m. bei prieš kitas visuomenės grupes padarytus nusikaltimus. Kolekcija tapo mokslinio tiriamojo ir pedagoginio darbo pagrindu. Joje sukaupti dokumentai jau panaudoti daugelyje publikacijų ir istorijos mokslo darbų. Jais taip pat naudojasi Lenkijos aukštųjų mokyklų dėstytojai ir istorijos mokslo įstaigų darbuotojai.
Pagrindinės neprievartinio pasipriešinimo formos ir slaptasis nacionalizmas ­ vidinis nepaklusimas sovietiniam režimui Latvijoje (aštuntasis–devintasis dešimtmečiai)
Įvairių tautinių grupių neprievartinis priešinimasis sovietinei diktatūrai Latvijoje turėjo bendrų ir skirtingų bruožų. Latviams svarbiausia buvo Latvijos nepriklausomybės idėja, žydams ir vokiečiams – kova dėl galimybės išvykti į etninę tėvynę. Net Pabaltijo karinėje apygardoje devintojo dešimtmečio antrojoje pusėje buvo pastebėta atvirų nacionalizmo apraiškų. Apibendrinant buvusio LKP partinio archyvo duomenis ir ASIO “Delta Latvija” informaciją, galima teigti, kad kiekvienais metais Latvijos SSR buvo likviduota nuo 5 iki 12 antisovietinių arba nacionalistinių grupių. Tokia antisovietinės veiklos apraiškų statistikos sklaida greičiausiai priklausė nuo antisovietinės ir (arba) nacionalistinės veiklos sampratos įvairiu komunistinių sovietų valdymo laiku ir nuo buvusios politinės konjunktūros. Ypač didelį susirūpinimą organams kėlė grupės ir grupuotės, į kurias telkėsi jaunimas.
Pasipriešinimo sąjūdis Estijoje (1955–1985)
Sovietų Sąjungai 1940 m. birželio mėn. okupavus ir aneksavus Estiją, iškart prasidėjo estų tautos priešinimasis svetimai valdžiai, kuris truko iki pat Estijos nepriklausomybės atkūrimo 1991 m. rugpjūčio mėn. Iš pradžių tai buvo pasyvus priešinimasis Estijoje vykdytiems sovietiniams pertvarkymams ir stengimasis išsaugoti tautines vertybes. Aktyviai priešintis pradėta tada, kai tik susidarė sąlygos tai daryti. Prasidėjus karo veiksmams tarp Vokietijos ir Sovietų Sąjungos, daugelis vyrų pasitraukė į miškus, ėmėsi ginklų ir pradėjo kovoti su atsitraukiančiomis nuo vokiečių dalimis, naikintojų batalionais ir Raudonąja armija. Sovietinio totalitarinio režimo sąlygomis aktyvus priešinimasis negalėjo būti masinis. Išskyrus kai kuriuos ypatingus atvejus (1980 m. jaunimo demonstracijos), iki devintojo dešimtmečio pabaigos Estijoje nebuvo visuotinio pasipriešinimo protrūkių, kaip kad Vengrijoje 1956 m., Čekoslovakijoje 1968 m. ir Lenkijoje 1956, 1968, 1976 ir 1980 m.
Sovietinė okupacija sudarė pretekstą daliai visuomenės kolaboruoti su okupacine valdžia. Greta atvirų okupacinės valdžios rėmėjų atsirado visa armija slaptų bendradarbių – MGB–KGB agentų. Šnipinėjimas ir ideologinis gyventojų apdorojimas – būtina totalitarinės sistemos egzistavimo sąlyga. Dvi šio šimtmečio totalitarinės ideologijos iš esmės skyrėsi tik tuo, kad fašistinė teikė prioritetą fiziniam sunaikinimui, o komunistinė – būtinai ir dvasiniam palaužimui.
Ginkluoti tautinio pasipriešinimo junginiai – SSRS (Latvijos SSR) ir Didžiosios Britanijos specialiųjų tarnybų operatyvinių žaidimų terpė (1945–1956)
Mes turime labai nedaug dokumentų šaltinių apie Latvijos SSR KGB veiklą tuo laikotarpiu, kai Baltijos respublikų KGB organai žaidė operatyvinius žaidimus su Švedijos ir Didžiosios Britanijos žvalgybos tarnybomis, tačiau jais remiantis vis dėlto galima bendrais bruožais apibūdinti Latvijos SSR KGB organų darbo metodus.
Latvijos SSR MGB specialiosios grupės ir specialieji agentai kovoje su tautinėmis ginkluotomis formuotėmis (1946–1953)
Siekdami nuslopinti Latvijos tautinio pasipriešinimo sąjūdį sovietiniai valstybės saugumo organai turėjo imtis ypatingų priemonių. Nustatyta, kad tautinio pasipriešinimo sąjūdį valstybės saugumo organai efektyviausiai galėjo triuškinti ne tiesioginėmis karinėmis operacijomis, o panaudodami slaptus operatyvinio darbo metodus. Nuo 1947 m. kovo 1 d. kovoti su nacionalistiniu pogrindžiu buvo pavesta MGB, tuo tikslu buvo įsteigtas 2-N skyrius. Latvijos SSR valstybės saugumo organų operatyvinė veikla buvo neįmanoma be agentūros, o kova su tautiniais partizanais – be specialiųjų agentų ir iš agentų smogikų sudarytų grupių.
Centrinio karo archyvo fondų dokumentai apie Lenkijos kariuomenės karininkų politines represijas (1944–1956)
Lenkijos kariuomenė buvo labai svarbus elementas, darantis poveikį valstybės vidaus situacijai, taip pat iš dalies užsienio politikai. Antidemokratinei politinei santvarkai palaikyti Lenkijos Liaudies Respublikos valdžia nedvejodama panaudodavo kariuomenę. Komunistų partija visiškai kontroliavo Lenkijos kariuomenę, ir ji buvo vienas svarbiausių elementų, kuriais partija grindė savo valdžią. Kariuomenė turėjo slopinti režimui priešiškas politines jėgas, ir ji tai darė. Todėl iš jos gretų pirmiausia reikėjo pašalinti nepageidaujamus elementus. Lenkijos kariuomenėje nebuvo vietos karininkams ir kareiviams, kurių karinė praeitis nesusijusi su kairiųjų organizacijomis
Visiškai slapta SSRS MGB Baltijos šalių gyventojų trėmimo operacija (1949 m. vasario 25 d.–rugpjūčio 23 d.)
Baltijos šalių gyventojų naikinimas po jų “išvadavimo” 1944–1945 m. priklauso komunistinio genocido Sovietų Sąjungoje trečiajam, pokariniam laikotarpiui, kai komunistų partija, be vadinamojo “klasinio priešo”, ėmė įtarinėti ir “buržuazinius” nacionalistus, ir ištisas tautas, kad jos nėra nuoširdžiai atsidavusios SSRS. Prie tokių tautų priskyrė ir “pabaltijiečius”, kuriems Gulago dokumentuose buvo numatyta speciali skiltis “pabaltijiečiai”. Valstybės organizuotas komunistinis genocidas trečiuoju pokariniu laikotarpiu vis kryptingiau buvo vykdomas tarprespublikiniu lygmeniu visiškai slaptu kodiniu pavadinimu ir įslaptinta data. Baltijos šalyse didžiausia tarprespublikinė komunistinio genocido operacija buvo visiškai slapta SSRS MGB 1949 m. kovo 25 d. operacija kodiniu pavadinimu “Priboj” (“Bangų mūša”). Iki sovietų imperijos sugriuvimo ši operacija buvo tik minima, o per pastaruosius dešimt metų paskelbti tremtinių vardiniai sąrašai ir ši operacija laikoma Baltijos tautų genocidu, tačiau kaip buvo organizuotas jos vykdymas aukščiausiu valstybės valdžios, komunistų partijos lygmeniu, mano manymu, nepakankamai atskleista dėl to, kad neprieinami pirminiai archyviniai šaltiniai.
Gyventojų trėmimo į SSRS gilumą mastas (1941 m. gegužės–birželio mėn.)
1941 m. gegužės–birželio mėn. buvo įvykdytas didelių grupių gyventojų masinis trėmimas iš Sovietų Sąjungos užimtų teritorijų, kurias ji užėmė pagal 1939 m. rugpjūčio 23 d. Sovietų Sąjungos–Vokietijos paktą ir vėlesnes sutartis su Vokietija. Tai buvo jau ketvirtasis trėmimas į SSRS gilumą nuo Antrojo pasaulinio karo pradžios. Trys pirmieji buvo įvykdyti 1940 m. rytinėse ikikarinės Lenkijos valstybės teritorijose. 1941 m. trėmimų zoną sudarė Estija, Latvija, Lietuva, Besarabija su Šiaurės Bukovina, taip pat vakarinės Baltarusijos ir Ukrainos dalys. Toliau bus daugiausia analizuojamas ištremtųjų skaičius remiantis archyvine medžiaga, saugoma Rusijos Federacijos archyvuose.
Ginkluotasis pasipriešinimo sąjūdis ir partizaninis karas Estijoje 1941 m.
Partizaninis karas kaip aukščiausia pasipriešinimo stadija Estijoje truko tik kelis 1941 metų vasaros mėnesius, o pasipriešinimo sąjūdis pradėjo formuotis iškart po okupacijos ir valstybinio perversmo 1940 m. birželio 21 d. Pirmiausia mėginta sukurti legalią opoziciją. 1940 m. liepą, prieš vadinamuosius liaudies seimo rinkimus, buvusių politinių partijų atstovai ir tautinių bendrijų bei akademinių sluoksnių aktyvistai organizavo tautinių jėgų kandidatų iškėlimą į seimą kaip atsvarą naujosios valdžios marionetėms. Tų kandidatūrų anuliavimas ir netgi formalių demokratinių procedūrų panaikinimas jau prieš vadinamuosius rinkimus kartu nutraukė ir visus tolesnius mėginimus suorganizuoti legalią opozicinę veiklą.
Šiame straipsnyje pristatoma sovietinių repersinių struktūrų raida: kiek skyriai buvo ir kaip jie keistė stalinistiu laikotarpiu.