Įkurtas 1997 m. Žurnalas publikuoja mokslinius tyrimus apie sovietų ir nacių totalitarinių režimų nusikaltimus Lietuvoje 1939–1991 m., ginkluotos bei neginkluotos rezistencijos momentus, totalitarinių režimų poveikį visuomenei.
Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania
Teisė į privatumą ir asmens duomenų apsaugą Rusijoje, Lietuvoje ir Vokietijoje: nuo istorijos iki šiandienos diskursų
Straipsnyje aptariami viešieji ir teisiniai diskursai, susiję su privatumo ir asmens duomenų apsaugos idėjomis ir jų suvokimu Vokietijoje, Lietuvoje ir Rusijoje. Taip pat tiriama, ar (ir jei taip, tai kaip) istorinės idėjos ir įsitikinimai apie privatumą ir asmens duomenų apsaugą vis dar formuoja požiūrį ir politiką, susijusią su asmens duomenų apsauga ir privatumu šiose trijose šalyse. Rusija, Lietuva ir Vokietija turėjo panašią istorinę gyvenimo nedemokratinėse visuomenėse patirtį. Tačiau šiandien Rusija dreifuoja į visiškai priešingą normatyvinę ir geopolitinę trajektoriją nei Lietuva ir Vokietija. Straipsnyje atskleidžiama, kaip politinių sistemų skirtumai veikia su asmens duomenų apsauga susijusias teisines darbotvarkes. Taip pat atsižvelgiama į Vokietijos ir Lietuvos panašumus ir skirtumus.
Autorių teisės (c) 2026 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Latviai ir sovietinė sistema XX a. 8-ajame ir 9-ajame dešimtmečiais: prisitaikymo ir kolaboravimo iššūkiai
Straipsnyje analizuojama dabartinė tyrimų ir diskusijų apie bendradarbiavimą su sovietiniu režimu Latvijoje situacija, pasitelkiant Stanley Hoffmanno pasiūlytas kolaboravimo (angl. collaboration) ir kolaboracionizmo (angl. collaborationism) sąvokas. Straipsnyje siekta atskleisti iššūkius, susijusius su XX a. 8–9 dešimtmečiais Latvijoje vykusiu kolaboravimu, atsižvelgiant į kintančią socialinę aplinką, visuomenės prisitaikymą prie sovietinės sistemos ir besikeičiančią valdžios politiką. Kolaboracionizmas buvo vertinamas kaip besąlygiškas paklusnumas sovietinei sistemai, tuo tarpu kolaboravimas griežto prievartinės rusifikacijos režimo sąlygomis Latvijoje formavosi kaip nacionalinio identiteto išsaugojimo strategija.
The Concept of Collaboration with 20th-Century Occupation Regimes in Lithuanian Public Opinion: Interpretations and Relevance
Drawing on data from a nationally representative quantitative survey of the adult population, the article examines the prevailing concept of collaboration in public opinion and the relevance of collaboration-related issues for various groups in society. Both the general concept and the criteria for evaluating specific cases of ‘collaboration’ with the Soviet and Nazi regimes are discussed, along with assessments of the forms of (non-)memorialisation of collaboration. The dominant concept of collaboration prevailing in public opinion is relatively clear, and the boundaries of its core criteria (such as links to repression or the repressive apparatus, and work in political-administrative institutions that had real decision-making power) are strict and unambiguous. Greater ambiguity emerges when assessing specific cases of ‘collaboration’, work in lower-level positions with less power, spreading the ideologies of the occupation regimes, and so on. The article also examines the assessment of certain controversial cases of ‘collaboration’ in public discourse.
Kolaboravimo su XX a. okupaciniais režimais samprata Lietuvos visuomenės nuomonėje: interpretacijos ir aktualumas
Straipsnyje, remiantis suaugusių šalies gyventojų reprezentatyvaus kiekybinio tyrimo duomenimis, aptariama visuomenės nuomonėje vyraujanti kolaboravimo samprata ir kolaboravimo problemų aktualumas įvairioms visuomenės grupėms. Be to, aptariama tiek bendra samprata, tiek kai kurių konkrečių „kolaboravimo“ su sovietiniu ir nacistiniu režimu atvejų vertinimo kriterijai, taip pat kolaboravimo atminimo (ne)įamžinimo būdų vertinimai. Visuomenės nuomonėje vyraujanti bendra kolaboravimo samprata yra gana aiški ir pagrindinių jos kriterijų (tokių kaip sąsajos su represijomis ir represinėmis struktūromis bei darbas realią sprendimų galią turėjusiose politinėse-administracinėse institucijose) ribos yra griežtos ir vienareikšmės. Daugiau nevienareikšmiškumo yra vertinant konkrečius „kolaboravimo“ atvejus, darbą mažiau galios turėjusiose pozicijose, skleidžiant okupacinių režimų ideologijas ir kt. Straipsnyje aptariami ir kai kurių viešajame diskurse prieštaringai vertinamų „kolaboravimo“ atvejų vertinimai visuomenės nuomonėje.
Gyventojų žudynės Švenčionių krašte 1942 m. gegužės 19–20 d. vykdant keršto akciją už sovietinių partizanų nužudytus vokiečių pareigūnus. I dalis
Straipsnyje siekiama nušviesti 1942 m. gegužės 19–20 d. įvykius Lietuvos generalinėje srityje (tuometinėse Švenčionių ir Svyrių apskrityse): sovietinių partizanų įvykdytą provokacinę akciją – vokiečių pareigūnų nužudymą – ir atsakomąją „keršto akciją“ – civilių gyventojų masines žudynes. Šios žudynės buvo skaudus lietuvių ir lenkų tautinius santykius komplikavęs įvykis, nes „keršto akcijos“ aukos buvo daugiausia lenkai, o ją vykdant dalyvavo lietuvių policija ir lietuviškosios savivaldos administracijos pareigūnai. Lietuvos istoriografijoje žudynės beveik nėra detaliau tyrinėtos ir nėra žinomos Lietuvos visuomenei. Žudynių istoriją daugiausia tyrinėjo lenkų autoriai, tačiau jų pateiktas istorijos naratyvas yra politizuotas, jame nemažai propagandinių teiginių, įvairių spekuliacijų. Šiame straipsnyje nušviečiami kai kurie žudynių istorijos diskusiniai klausimai ar jų aspektai: koks buvo realus žudynių mastas (aukų skaičius), kur vyko žudynės (jų vietos), kas buvo svarbiausi žudynių vykdytojai, kokiais principais (kriterijais) vadovautasi vykdant aukų atranką „keršto akcijai“, kas tapo žudynių aukomis ir kt. Žlungant (sužlugus) „žaibo karo“ planams, „keršto akcija“ vykdyta siekiant atgrasyti gyventojus nuo pasipriešinimo, įbauginti juos, sukelti jiems psichologinį šoką. Be to, straipsnyje keliama versija, kad tiek aukų, kiek buvo paskelbta vokiečių okupacinės valdžios ir ypač lenkiškuose šaltiniuose, realiai nebuvo. Žudynių aukų skaičius buvo didinamas (išpučiamas) ir panaudojamas propagandos tikslams.
Lietuviai nacių koncentracijos stovyklose 1941–1945 m.
Straipsnyje naudojant kritinės analizės metodiką nagrinėjama lietuvių kalinimo nacių stovyklose 1941–1945 m. tema bei susisteminami nacių stovyklų istoriniai bruožai. 1943–1944 m. lietuviai dažniausiai buvo kalinami kaip politiniai kaliniai, tačiau buvo ir tokių, kurie stovyklose atsidūrė dėl kriminalinės (nelegalaus veikimo, rekvizicijų žlugdymo) ar asocialios (alkoholizmo, prostitucijos, bedarbystės) veiklos. Politiniai kaliniai dažniausiai buvo kalinami Štuthofe, o kitose stovyklose buvo daugiau kalinių, kalinamų dėl kriminalinės ar asocialios veiklos, kaip kad Ravensbriuko stovykloje, kur lietuvės moterys buvo kalinamos dėl asocialios veiklos. Lietuvių kalinių skaičius nacių stovyklose siekė 200–300, išskyrus Maidaneką (1 000), Štuthofą (1 200) ir Flosenburgą (2 500), o mirtingumas – ne mažiau kaip 90 proc., be to, nežinomas mirusiųjų skaičius „mirties žygių“ metu. 1933–1945 m. nacių koncentracijos stovyklų sistemoje atsirado svarbių pokyčių, tiesiogiai siejamų su nacių uždaviniais ir politika. Lietuviai su šia sistema susidūrė tuomet, kai jos vidaus tvarkos struktūros jau buvo suformuotos, tačiau stovyklų sistemos plėtra buvo itin sparti, mirtingumas siekė aukščiausią lygį, o pačios stovyklos tapo pagrindiniais nacių priverstinio darbo sistemos ir naikinimo darbu taškais.
Pirmieji sovietų kolaborantai Lietuvoje 1940-ųjų vasarą: socialinio lifto ieškotojai ar idėjiniai komunistai? (Šiaulių apskrities atvejis)
Straipsnyje nagrinėjamas vienas kolaboravimo su sovietais Lietuvoje problematikos aspektų – bendradarbiavimas su režimu pirmaisiais okupacijos mėnesiais. Naudojantis prozopografiniu metodu, nagrinėjama politinė grupė – asmenys, 1940-ųjų vasarą įstoję į komunistų partiją Šiaulių apskrityje. Aiškinamasi šių žmonių motyvacija, socialinė kilmė, profesinė veikla, politinis angažuotumas ir pan. Remiantis tyrimo rezultatais, siekiama suformuluoti kolektyvinę pirmųjų kolaborantų biografiją. Siekta atsakyti į klausimą: ar jie buvo idėjiniai komunistai ar socialinio lifto ieškotojai? Atlikus tyrimą paaiškėjo, kad vienareikšmiškai atsakyti į šį klausimą negalima. Atlikta analizė suteikia pagrindo teigti, kad 1940-ųjų vasarą stoti į komunistų gretas žmones skatino S. Hoffmanno suformuotų „tarnautojiško“ ir „ideologinio“ kolaboracinizmų priežasčių samplaika: dalies visuomenės sąmoningas tarnavimas priešui siekiant asmeninės naudos kartu su sąmoningu užsienio jėgos rėmimu, vertinant ją kaip pageidaujamų vidaus pokyčių katalizatorių. Tačiau norint paneigti ar patvirtinti šią įžvalgą reikia atlikti platesnio regiono nagrinėtos politinės grupės tyrimus. Išsiaiškinta, kad didžiąją tiriamosios imties dalį sudarė brandūs, šeimas sukūrę žmonės. Tai suponuoja išvadą, kad sprendimas tapti kolaborantu nebuvo jaunatviško energingumo ar idealizmo išdava, o apsisprendimas, nulemtas savanaudiškų tikslų: pasinaudojus atsiradusiomis galimybėmis, sukurti gerovę sau ir šeimai. Būtina atkreipti dėmesį ir į tai, kad asmeninės gerovės siekis buvo glaudžiai susijęs su oficialiai sovietų deklaruota „liaudies gerovės“ siekio idėja. Tyrimas suformavo tokį kolektyvinį asmenų, įstojusių į LKP 1940-ųjų vasarą Šiaulių apskrityje, portretą: trisdešimtmetis susituokęs lietuvis, kilęs iš vargingiausių visuomenės sluoksnių, gyvenęs mieste ar miestelyje, turėjęs pradinį išsilavinimą, vertęsis samdomu fiziniu darbu, iki 1940 m. neturėjęs saitų su komunistų partija, pirmaisiais sovietų okupacijos mėnesiais įsitraukęs į naujai kuriamą vietinės administracijos aparatą.
Autorių teisės (c) 2025 https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
1939–1940 m. NKVD specialiųjų lagerių karo belaisvių pėdsakais. Su Vilniaus kraštu susiję atrinkti skaičiai
NKVD įvykdytas Lenkijos pasienio sargybinių nužudymas, remiantis 1940 m. kovo 5 d. Sovietų Sąjungos komunistų partijos (SSKP) Centro komiteto (CK) politbiuro sprendimu, vis dar išlieka atvira, paslapčių kupina tema. Nors nuo nusikaltimo praėjo 85 metai, dauguma dokumentų dar nėra perduota Lenkijos pusei. Visų pirma nėra archyvų, kurie leistų nustatyti visų nužudytųjų vardus ir pavardes, visų aukų palaidojimo vietas. Iki šiol taip pat nėra nustatytos visų sulaikytųjų, išsiųstų tyrimui iš NKVD lagerių Kozelske, Starobilske ir Ostaškove, iš kurių jie negrįžo, ir tų, kurių gyvybės buvo išsaugotos, pavardės. Visose šiose grupėse buvo įvairių tautybių, religijų ir profesijų žmonių. Sovietų dokumentuose yra daug netikslumų, susijusių su įvairiuose gyventojų surašymuose nurodytais lietuvių tautybės žmonėmis. Nepaisant praėjusio laiko, galime kalbėti tik apie kai kurių iš jų, kurie buvo įtraukti į lagerio statistinių duomenų registrą ir išgyvenusiųjų sąrašus, pėdsakus. Reikia prisiminti, kad svarbu nustatyti sovietinės valdžios politikos aukų skaičių. Tačiau svarbiausia yra tai, kas buvo patirta, Antrosios Lenkijos Respublikos piliečių, nužudytų pažeidžiant visas tarptautinės teisės normas, ir tų nedaugelio, išsaugojusių gyvybę ir iki savo gyvenimo pabaigos likusių saugumo tarnybų priežiūroje, likimas.
KGB operatyvinių-techninių priemonių taikymas prieš antisovietinio pasipriešinimo dalyvius
KGB naudojo įvairias slaptas priemones, kurių svarbiausias tikslas buvo operatyvinės informacijos rinkimas. Nors agentai buvo svarbiausia KGB priemonė, tačiau tam tikrais atvejais slaptos techninės priemonės buvo efektyvesnės renkant informaciją. Tokių priemonių taikymas buvo griežtai reglamentuotas ir jas pasitelkti galėdavo tik išnaudojusieji kitas priemones. Operatyvinės-techninės priemonės, kaip ir agentai, buvo naudojamos kitomis represijoms vykdyti (rinkti informaciją baudžiamajai bylai, profilaktikai), tad jos buvo svarbios represinės politikos dalys. Nors jos daugiau buvo taikomos kontroliuojant užsieniečių judėjimą Lietuvoje, bet buvo svarbios ir kovojant prieš lietuvių antisovietinio pasipriešinimo dalyvius. KGB dokumentuose užfiksuoti pavyzdžiai atskleidžia, kad šių priemonių tikslas – ne tik išaiškinti antisovietinės veiklos dalyvius, bet ir atskleisti su ja susijusius asmenis, ir taip iš pagrindų sunaikinti grupelės veiklą bei surinkti medžiagą baudžiamajai bylai. Tai pavykdavo retai, tačiau Lietuvos Katalikų Bažnyčios kronikos sklaidos kelias Lietuvoje ir Vakaruose rodo, kad KGB bent jau šiuo atveju liko daugiau stebėtojas, nors ir buvo padaryta žala atskiriems asmenims.
Vytautas Gužas: asmenybė ir likimas Lietuvos partizaninio pasipriešinimo istorijoje. Partizano Vytauto Gužo veikla ir reikšmė Lietuvos partizaninio karo istorijoje
Straipsnyje nuosekliai analizuojama Vytauto Gužo-Kardo, vieno iš Lietuvos Laisvės Kovos Sąjūdžio Tarybos (toliau – LLKS) 1949 m. vasario 16-osios Deklaracijos signatarų, biografija. Remiantis archyviniais dokumentais ir partizanų prisiminimais, rekonstruojama V. Gužo-Kardo gyvenimo ir veiklos trajektorija nuo tarpukario Lietuvos iki partizaninio pasipriešinimo kulminacijos. Straipsnyje siekiama ne tik išdėstyti signataro biografijos faktus, bet ir atskleisti nepriklausomos Lietuvos socialinį bei kultūrinį kontekstą, kuriame formavosi V. Gužo pasaulėžiūra, politinės nuostatos, turėjusios įtakos signataro vertybiniams pasirinkimams sovietų ir nacių okupacijų akivaizdoje. V. Gužas-Kardas vaizduojamas kaip tarpukario Lietuvos patriotinės kartos atstovas.
Liuteronų Bažnyčios narių įtraukimas į tremtinių sąrašus vykdant 1944 m. Lietuvos vokiečių tremties direktyvas
Straipsnyje aptariama pirmoji pokario metų tremtis, kurios aukomis tapo Lietuvos vokiečiai ir dalis lietuvių tautybės evangelikų liuteronų tikybos žmonių. 1944 m. NKVD-NKGB direktyvos skelbė, kad iš sovietų Lietuvos turi būti ištremti visi krašte likę vokiečiai, ir nurodė, kaip reikia juos identifikuoti. Kai kurių valsčių vykdomųjų komitetų pareigūnai nesivargino kruopščia šios tautybės asmenų paieška. Vokiečiais jie įvardijo sporadiškai surašinėdami jų administracinėse vietovėse gyvenusias lietuvių liuteronų šeimas. Tokias vykdomųjų komitetų pažymas nekvestionuodami patvirtino vietos ir apskričių NKVDNKGB organai. Šie žmonės buvo represuoti tik todėl, kad išpažino liuteronų tikėjimą.
Klaipėdos krašto atplėšimas nuo Lietuvos 1939 metais – Antrojo pasaulinio karo katalizatorius? (II dalis)
Tęsiant žurnalo „Genocidas ir rezistencija“ Nr. 57 publikuotoje pirmoje straipsnio dalyje pradėtą tyrimą, šioje antroje dalyje dėmesys sutelkiamas į Didžiosios Britanijos „Stop Hitler“ politikos pradžią 1939 m. kovo mėnesio antroje pusėje, akcentuojant pastangas plėsti tarptautinę antihitlerinę koaliciją. Atskleidžiama, kad Hitlerio ikikarinio sustabdymo Europoje koalicijos formavimo pagreitėjimas sinchroniškai sutapo su kelias dienas 1939 m. kovo mėnesio paskutinę dekadą (ypač kovo 20–26 d. savaitę) pasaulio dėmesį prikausčiusia situacija dėl Klaipėdos krašto, ir tai, pasak tuometinės spaudos publikacijų anglų kalba, buvo tarpusavyje susiję. Išryškinama ypatinga Lenkijos pozicija dėl dalyvavimo „Stop Hitler“ koalicijoje, susiejant tai su nervinga Varšuvos reakcija į Klaipėdos krašto atplėšimą nuo Lietuvos. Tuometinei vokiečių propagandai, kaip rodo Vakarų angliškai kalbančių šalių spaudos analizė, nepavyko įtikinti užsienio šalių opinijos apie neva savanorišką Lietuvos vyriausybės sprendimą atiduoti Klaipėdos kraštą, esą pati Lietuva nutarė atsikratyti jai bereikalingo teritorinio balasto ir pan., tarsi tai būtų įvykę be Vokietijos grasinimų panaudoti jėgą prieš mažą kaimyninę šalį. Straipsnyje taip pat pateikiama faktinė medžiaga, atspindinti JAV Baltųjų rūmų poziciją nepripažinti Klaipėdos krašto absorbavimo į Vokietijos Reichą teisėtumo. Pažymima, kad jau 1939 m. kovo mėnesio pabaigoje Amerikos žiniasklaidoje atsirado įžvalgių analitinių vertinimų ir prognozuota, jog Čekoslovakijos destrukcija ir Klaipėdos krašto prijungimas prie Vokietijos yra tik preliudija į tolesnę Hitlerio ekspansiją Rytų kryptimi ir būsimą susidūrimą su Vakarų demokratijomis. Būtent taip ir atsitiko, ir tai lėmė Antrojo pasaulinio karo pradžią. Išskiriamos kai kurios tolesniam tyrimui aktualios problemos, susijusios su Molotovo–Ribentropo pakto geneze bei kitomis Antrojo pasaulinio karo ištakomis.
Nuo susiskaldymo iki solidarumo: Latvijos pabėgėliai, Latvijos centrinė taryba ir tautinė tapatybė tremtyje po 1945 m.
Baltijos šalių tremtinių bendruomenių solidarumas po Antrojo pasaulinio karo nebuvo savaiminė bendros tautinės tapatybės pasekmė, bet atsirado dėl istorinių traumų ir tremties aplinkybių. Sovietų režimo sunaikinta pilietinė visuomenė ir įtampa dėl tremties skatino latvių, lietuvių ir estų vienybę, nepaisant vidinių susiskaldymų. Ypač gilų susiskaldymą teko įveikti latviams. Latvių tautinė savimonė, išaugusi iš susiskaldžiusios regioninės ir kultūrinės praeities, susiformavo vėliau nei lietuvių. Politinius nesutarimus nepriklausomybės laikotarpiu po 1918 m. stiprino dėl kolaboravimo ir pasipriešinimo karo metu iškilę klausimai. 1944 m. sovietų reokupacija paskatino masinius bėgimus, o pabėgėliai iš Latvijos ir Estijos buvo perkeliami jūra per vokiečių surengtą evakuaciją. Pokario perkeltųjų asmenų (DP) stovyklose Baltijos šalių pabėgėliai prašė Vakarus apsaugoti nuo sovietų repatriacijos, taip sustiprindami etninį solidarumą. Latvijos tremtiniai steigė savivaldos institucijas, mokyklas ir kultūrines organizacijas, skatindami stipresnį nei iki tol solidarumo jausmą tremtyje. Nepaisant stiprėjančios vienybės, karo metu politiniai nesutarimai išliko. Kaip pavyzdys pateikiama 1943 m. įkurta Latvijos centrinė taryba (LCP), siekusi atkurti nepriklausomybę, kurią naciai slopino, o su vokiečių okupantais bendradarbiavę Latvijos pareigūnai tvirtino, esą jie veikia „tautos labui“. Šie ginčai persikėlė į tremtį, sukeldami aršias diskusijas dėl lojalumo ir teisėtumo. Tačiau ilgainiui nuolatinės sovietų okupacijos realybė paskatino buvusius ideologinius priešininkus pirmenybę teikti vieningam frontui, o ne praeities konfliktams. Šis selektyvios istorinės atminties procesas buvo labai svarbus formuojant darnią latvių tremtinių tapatybę.
Baltijos šalių perkeltieji asmenys Šiaurės Vokietijoje: Liubeko ir Flensburgo atvejis
Vokietijoje perkeltųjų asmenų – dipukų (DP) istorija plačiai tyrinėjama nuo XX a. 8-ojo dešimtmečio, daugiausia dėmesio skiriant žydų, lenkų ir sovietų perkeltiesiems asmenims. Tačiau unikaliai Baltijos šalių – estų, latvių ir lietuvių – patirčiai Vokietijoje skiriama nedaug dėmesio. Šiame straipsnyje, remiantis vietos archyviniais šaltiniais ir Latvijos perkeltųjų asmenų stovyklų laikraščiais, nagrinėjama Baltijos šalių perkeltųjų asmenų istorija Šiaurės Vokietijoje, ypač Liubeko ir Flensburgo miestuose. Kadangi Liubekas buvo pasienyje tarp britų ir sovietų okupacinių zonų, jis tapo pagrindiniu pabėgėlių centru. Iki 1945 m. pabaigos mieste gyveno apie 11 tūkst. 580 Baltijos šalių pabėgėlių – didelė dalis iš 53 tūkst. 800 Baltijos šalių perkeltųjų asmenų britų okupacinėje zonoje. Daugelis Baltijos šalių DP iš pradžių buvo apgyvendinti privačiuose būstuose, bet vėliau perkelti į DP stovyklas. Flensburge gyveno kiek mažiau, bet gana gausiai Baltijos šalių perkeltųjų asmenų. Čia 1945 m. buvo užregistruoti 1 254 latviai, 928 estai ir 784 lietuviai. Gyvenimo sąlygos DP stovyklose buvo labai įvairios. Kai kuriose stovyklose buvo tinkama gyvenamoji vieta, o kitos buvo perpildytos ir jose trūko elementarių sanitarinių sąlygų. Ilgainiui valdžios institucijos bandė stovyklas suskirtstyti pagal tautybę. Daugelis Baltijos šalių DP įsitraukė į kultūrinę ir švietėjišką veiklą, kūrė savo mokyklas, laikraščius ir institucijas. Baltijos šalių perkeltieji asmenys dėl kultūrinių panašumų apskritai buvo vertinami palankiau nei kitos DP grupės, pavyzdžiui, lenkų ar sovietų DP. Tačiau kilo įtampa dėl apgyvendinimo vietų trūkumo ir priverstinio vokiečių turto konfiskavimo perkeltųjų asmenų apgyvendinimui. Baltijos šalių perkeltieji asmenys Liubeke dalyvavo aktyvioje kultūrinėje veikloje, įskaitant teatro spektaklius, chorus ir sporto renginius. DP laikraščiai atliko svarbų vaidmenį palaikant nacionalinį identitetą ir bendravimą. 1950 m. perkeltųjų asmenų stovyklas perdavus Vokietijos administracijai, likusieji perkeltieji asmenys buvo perkvalifikuoti į „benamius užsieniečius“. Vaikai privalėjo lankyti vokiškas mokyklas, o siekiant palengvinti įsidarbinimą buvo sukurtos profesinio mokymo programos. Paskutinė DP stovykla Šlėzvige-Holšteine buvo uždaryta 1966 m., ir taip baigėsi viena epocha.
Lietuvių tremtinių bendruomenė Vakaruose: sugrįžti į laisvą Lietuvos valstybę
Antrojo pasaulinio karo sumaištis, sovietinės ir nacių okupacijos stipriai paveikė ir išblaškė lietuvių tautą. Antrojo pasaulinio karo Rytų frontui artėjant prie Baltijos kraštų, Lietuvą palikti ryžosi per šešiasdešimt tūkstančių tėvynainių, kurie traukėsi laikinai, manydami sulaukti greit sugrąžintos Tėvynės laisvės. Jie buvo ne paprasti karo pabėgėliai, bet tapo politiniais tremtiniais, ilgainiui įvardintais „dipukai“. Šiame straipsnyje išryškinamas lietuvių – karo pabėgėlių, prisiglaudusių DP stovyklose, telkimasis į vieningą organizaciją – Lietuvių tremtinių bendruomenę (LTB). Kartu atskleidžiamos mūsų tautiečių politinės aspiracijos, pasireiškusios per pasiaukojimą saugoti lietuvišką tapatybę, palaikyti tautinį solidarumą ir rengtis laisvos, nepriklausomos Lietuvos gyvenimui.
Neginkluoto pasipriešinimo sovietmečio Vilniuje ypatybės
Šiame straipsnyje analizuojamos neginkluoto pasipriešinimo Vilniuje ypatybės, aiškinamasi, kuo jis išsiskiria visos Lietuvos kontekste, ieškoma tokio skirtumo priežasčių bei pasekmių. Didžiausias dėmesys skiriamas 6-ajam ir 8-ajam dešimtmečiams, kai pasipriešinimo veikla matoma ryškiausiai. Daroma prielaida, kad „sostinės oras“ – specifinė valstybės politika sostinėje – skatino gyventojus labiau prisitaikyti, ieškoti nuosaikesnių kelių savo tikslams pasiekti. Ryški didesnė Rusijos disidentų idėjų įtaka pasipriešinimui Vilniuje, paveikusi ir priešinimosi veiklos būdus: Lietuvos pogrindinėje veikloje – Vilniuje išsiskiria atviro disidentinio pasipriešinimo tendencijos. Taip pat Vilniaus pasipriešinime buvo svarbios su religiniais pasipriešinimo tinklais menkai susijusios grupės.
Klaipėdos krašto atplėšimas nuo Lietuvos 1939 metais – Antrojo pasaulinio karo katalizatorius?
Nagrinėdami Antrojo pasaulinio karo ištakas ir genezę, istorikai kompleksinėje įvykių sekoje neretai mini 1939 m. kovo mėnesį įvykdytą Klaipėdos krašto atplėšimo nuo Lietuvos ir prijungimo prie Vokietijos faktą, per daug prie jo neapsistodami, daugiau dėmesio skirdami 1938 m. Austrijos „anšliusui“, 1938 m. Miuncheno konferencijai ir Čekoslovakijos destrukcijai su jos lemtingais akordais 1939 m. kovo viduryje. Klaipėdos atvejis vis dėlto ypač vertas dėmesio, nes jis reiškė paskutinę Vokietijos reicho teritorinę ekspansiją prieš karą, įvyko be tiesioginės karinės konfrontacijos, kadangi Lietuva nusileido ultimatumui iš Berlyno. Vokietijos invazija į Lenkiją 1939 m. rugsėjo 1 d., virtusi pasauliniu karu, nustelbė Klaipėdos krašto prijungimo prie Reicho 1939 m. kovo 22–23 d. neeilinę reikšmę lemtingų prieškarinių įvykių grandinėje. Joje užsienio istorikai daug dėmesio skiria aštrėjusiai Vokietijos-Lenkijos santykių įtampai dėl vokiečių kelto Dancigo ir eksteritorinio koridoriaus į Rytprūsius reikalavimų, taip pat Vokietijos ir Sovietų Sąjungos politiniam suartėjimui, vedusiam į vadinamąjį Molotovo-Ribentropo paktą ir t. t. Šio straipsnio pavadinime vartodami terminą „katalizatorius“, o pačiame straipsnyje argumentuodami šio rezonansinio žodžio panaudojimą perkeltine prasme, siekiame pabrėžti nepaprastą Klaipėdos (Mėmelio) klausimo tarptautinę reikšmę tolesniam įvykių eigos greitėjimui. Tai turėjo toli siekiančių pasekmių platesnei to meto tarptautinei erdvei. 1939 m. Vakarų demokratinių šalių žiniasklaidos ir kitų istorinių šaltinių nagrinėjimas atskleidžia, kad nacionalsocialistinės (toliau – NS) Vokietijos griežtas Klaipėdos krašto problemos sprendimas ultimatumu ir grasinimas panaudoti invazijai gilyn į Lietuvą karines pajėgas prieš mažą kaimyninę šalį paspartino kitų Europos valstybių pasirengimą neišvengiamiems ginkluotiems konfliktams. Tai įgijo svarbų vaidmenį formuojant visos geopolitinės erdvės tarp Vokietijos ir SSRS likimą. Galiausiai tai prisidėjo prie vėlesnių susitarimų dėl įtakos sferų pasidalijimo tarp šių dviejų totalitarinių valstybių.
Pirčiupių kaimo 1944 m. birželio 3 d. tragedija: istoriografija ir šaltiniai
Straipsnyje keliamas tikslas apžvelgti ir įvertinti 1944 m. birželio 3 d. vokiečių baudėjų įvykdytos itin žiaurios masinės teroro akcijos Lietuvoje Pirčiupių (Naujųjų Pirčiupių) sudeginimo, masinio žmonių žudynių istoriografiją ir šaltinius. Siekiama išsiaiškinti jos priešistorę (istorinį kontekstą), priežastis, vyksmą, pasekmes. Taip pat – kaip kaimo egzekucijos istorija buvo politizuojama, panaudojama propagandos tikslams: sovietinėje istoriografijoje stengtasi įrodyti, kad egzekucijoje dalyvavo „buržuaziniai nacionalistai“. Išeivijos autoriai teigia, esą sovietų partizanai buvo Pirčiupių naikinimo bendrininkai, išprovokavę vokiečius keršto akcijai. Propaganda įvykdytą nusikaltimą lygino su sovietų represinių struktūrų įvykdytomis masinių represijų akcijomis Lietuvoje vokiečių ir sovietų okupacijų metais. Aiškinama, kokius faktus sovietinėje istoriografijoje stengtasi nutylėti, kokių netikslumų pasitaiko visose istoriografijose. Pateikiami archyvinių šaltinių duomenys, iki šiol likę istorinių tyrinėjimų apie Pirčiupius nuošalyje. Apžvelgiami svarbiausi žinomi N. Pirčiupių kaimo sunaikinimo istorijos šaltiniai, kai kurių jų atsiradimo istorija.
Baudžiamoji akcija prieš kolaboravimu su sovietais įtariamus Onuškio ir Daugų valsčių gyventojus 1945 m. rugpjūčio mėnesį
Šiame straipsnyje nagrinėta baudžiamoji operacija, kurios metu partizanai sušaudė kelias dešimtis žmonių, įtartų kolaboravimu su sovietais. Straipsniu siekta išsiaiškinti, ar ši operacija buvo organizuotas ir tikslingas kolaborantų baudimas, siekiant trikdyti sovietizacijos procesus, ar nepagrįstas teroristinis išpuolis, inspiruotas keršto ir desperacijos. Straipsnyje išnagrinėtas pasirengimas baudžiamajai operacijai ir identifikuoti kai kurie jos dalyviai, išanalizuotas išpuolio vykdymas bei nustatytos jo aukos. Atlikus tyrimą operacija vertintina kaip to meto sąlygas atitinkantis išpuolis: partizanai atliko atsakomąjį veiksmą, kurio tikslas – parodyti režimui savo jėgą. Viena vertus, operacija buvo suplanuota: surinkti duomenys apie pasmerktuosius, numatytas veiksmų planas ir pan. Kita vertus, ji buvo spontaniškas kelių vadų sprendimas, daugiau lemtas emocijų, o ne apgalvotų taktinių tikslų. Partizanai smogė labiausiai pažeidžiamiems gyventojams: žemiausios administracinės grandies atstovams, režimo šalininkų šeimų nariams arba valstiečiams. Per išpuolį nenukentėjo nei vienas valsčiaus administracijos pareigūnas ar asmuo, prisidėjęs prie 1945 m. liepos mėn. trėmimų.
Pilnas leidinys (nuskenuota popierinė versija)
NKVD kariuomenės dokumentai Rusijos karo archyve
Istorikai, tyrinėjantys ginkluotą kovą su sovietiniais okupantais 1944-1953 m., nuolat susiduria su okupacinių karinių struktūrų identifikavimo problemomis. Vykdę ginkluotojo pasipriešinimo karinio slopinimo užduotis NKVD kariuomenės pulkai kartais labai trumpai užsibūdavo Lietuvoje, Latvijoje, Estijoje, Vakarų Ukrainoje ar Vakarų Gudijoje. Jie nuolat keisdavo savo išsidėstymo vietas, nes sekė įkandin frontų arba būdavo permetami vykdyti karinių baudžiamųjų operacijų į vis naujas užimamas teritorijas. Todėl labai svarbu apžvelgti ir įvertinti visą Sovietų Sąjungoje veikusią karinio slopinimo sistemą, o ne tik jos dalį. Lietuvoje esantys archyviniai šaltiniai sudarė prielaidas nustatyti arba identifikuoti dalį NKVD–MGB kariuomenės dalinių, kurie veikė aptariamuoju laikotarpiu, tuo tarpu NKVD–MGB kariuomenės dokumentai buvo akylai saugomi Rusijos valstybiniame karo archyve. Šiais metais Rusijos valstybiniame karo archyve saugomas bylas pavyko pasklaidyti ir šio straipsnio autoriui.
Vokiečių ir lietuvių saugumo policija (1941–1944)
Šio straipsnio tikslas - išnagrinėti Vokiečių saugumo policijos ir SD bei lietuvių saugumo policijos struktūrą ir funkcijas nacių okupacijos metais. Rašydamas straipsnį, autorius rėmėsi įvairiuose archyvuose esančių operatyvinių grupių bei vokiečių ir lietuvių saugumo policijų veiklos dokumentais.
Sovietų valdžios antibažnytinė politika (1953–1967)
Viena iš svarbiausių istorinio proceso, kurį lėmė sovietinis totalitarinis režimas Lietuvoje, sudedamųjų dalių buvo totalitarinės valdžios ir religijos, o konkrečiu atveju - jos institucinės išraiškos Katalikų Bažnyčios santykiai. Sovietinio totalitarinio režimo idėjinis pagrindas - jo diegta komunistinė ideologija negatyviai traktavo religiją, o tai darė didžiulę įtaką ne tik socialinei struktūrai, bet ir kiekvieno žmogaus gyvenimui. Be to, Katalikų Bažnyčia pokario Lietuvoje buvo likusi vienintele legalia institucija, kurios vidaus gyvenimo totalitarinis režimas neįstengė visiškai kontroliuoti, dėl to čia galėjo rusenti asmeninės ir nacionalinės laisvės idėja. Taigi nuodugniai neįvertinus tų santykių neįmanoma gerai suprasti sovietinio Lietuvos istorijos laikotarpio. Deja, Katalikų Bažnyčios padėčiai sovietinėje totalitarinėje sistemoje Lietuvos mokslininkai kol kas neskyrė pakankamai dėmesio. Istoriografijoje ir mokslinėje publicistikoje daugiau dėmesio teko tik Bažnyčios padėčiai pirmaisiais pokario metais ir aštuntajame bei devintajame dešimtmetyje. Pirmuoju atveju tai lėmė siekis atskleisti Katalikų Bažnyčios ryšius su ginkluotuoju partizaniniu pasipriešinimo judėjimu ir šio laikotarpio tragiškumas, antruoju atveju - geresnis šaltinių prieinamumas ir svarbi Bažnyčios vieta disidentiniame sąjūdyje. Tačiau 1953- 1967 m. tarpsnis svarbus tuo, kad tuomet totalitarinės valdžios ir religijos santykiai turėjo atsiskleisti gryniausiu pavidalu, nes sovietų valdžios antibažnytinė politika nebegalėjo būti grindžiama Bažnyčios ryšiais su pasaulietiniu opoziciniu pogrindžiu.
Sovietiniai diversantai Lietuvoje (1941–1944)
Autorės tikslas – parodyti, kokie buvo raudonųjų partizanų būriai ir grupės, kur jie veikė, koks jų kontingentas ir kokios veiklos kryptys. Tai padaryti nėra lengva. Nors sovietmečiu išleista nemažai karo dokumentikos rinkinių ir karo dalyvių atsiminimų, bet juose beveik nėra nepalankių režimui politinių ar karinių duomenų, nes juos draudė Maskvos kontroliuojamos NKGB žinybos, o ir neseniai išlikusių ir paviešintų dokumentų autentiškumas ir faktų tikrumas kelia abejonių. Lietuvos centrinio valstybės archyvo (toliau - LCVA) fonduose yra išlikę tik duomenų mus dominančia tema nuotrupų.
Tragiškų įvykių sūkuryje parašytų memuarų savitumai
Šiame straipsnyje remiantis garsių partizanų atsiminimais, diennoraščiais, analizuojamos jų sudarymo aplnkybės, savytumai,panašumai, skirtumai, kaip jie atspindi ginkluotą pasipriešinimą , partizanų mentalitetą.
Sovietinio saugumo struktūra ir funkcijos Lietuvoje (1941–1954)
Straipsnio tema - Lietuvos SSR valstybės saugumo organų struktūra ir funkcijos 1941-1954 m. Sovietų Sąjungos valstybės saugumo organai turėjo griežtą vidaus struktūrą, kiekvienas padalinys vykdė konkrečiai nustatytas funkcijas. Padalinių funkcijų kaita atspindi ir valstybės vidaus politikos aktualijas.
Fronto užnugario apsaugos NKVD kariuomenės veikla Lietuvoje (1944–1945)
Šis straipsnis apie III Baltarusijos fronto užnugario apsaugos NKVD kariuomenę yra fragmentas darbo apie tas sovietinių okupantų karines pajėgas (šaulių pulkus, pasienio pulkus ir būrius, iš kolaborantų sudarytus stribų būrius), kurios partizaninio karo metais (1944_1953) kovojo su mūsų partizanais ir Lietuvoje įtvirtino okupantų valdžią.