Mažasis žmogus V. Folknerio kūryboje - Pavilionienė, Aušrinė (Literatūra, 1974)
Žmogus priešiškoje jam kapitalistinėje visuomenėje, žmogaus kova su pačiu savimi - centrinės Viljamo Folknerio kūrybos temos. Straipsnio autorė, norėdama atskleisti svarbiausius Folknerio žmogaus bruožus - atsisakymą taikstytis su gyvenimo aplinkybėmis, siekimą apginti žmogiškąjį orumą, kovą už teisingumą - analizuoja liaudies atstovų paveikslus.Bedalis fermeris (Bandrenų šeima - „Kai aš gulėjau mirties patale“), samdinys (Vošas Džounsas - „Absalomai! Absalomai!“), bežemis nuomininkas (Minkas Snoupsas - „Kaimelis“, „Miestas“, „Rūmas“), tiesiogiai susiję su žeme, išsaugo gyvą žmogišką pradą. Primityviai, bet natūraliai jie priešinasi gniuždantiems kapitalistinės santvarkos faktoriams - nužmoginimui, susvetimėjimui.Šiame pasaulyje Folknerio žmogus mėgina suvokti save ir savojo egzistavimo prasmę (Edė Bandren, Darias Bandrenas), jis nesąmoningai sukyla prieš jo žmogiško orumo žeminimą (Vošas Džounsas) ir nueina ilgą sąmonėjimo kelią (Minkas Snoupsas). Mažasis Folknerio žmogus nesugniuždytas, išdidus, stoiškas, atkaklus.