Įkurtas 2019 m. Publikuoja įvairios tematikos proginius straipsnių rinkinius.
Vilniaus universiteto leidykla / Vilnius University Press
Bandymai mokyti žydus lietuvių kalbos tarpukario Lietuvoje: mokomųjų priemonių tyrimas
In 1919, when Lithuanian was proclaimed the state language and became a compulsory subject in non-Lithuanian schools, the need for textbooks arose. The first textbook of the Lithuanian language for the ethnic minorities (Jewish, Russian, and Polish) written by the schoolteacher Pranas Vikonis was published in 1921. His other textbook, published in 1928, was widely used in Jewish schools in 1929–30. These two were followed by other textbooks written with the contribution of Jewish authors Jokūbas Kaplanas, Jurgis Talmantas, Ignas Malinauskas, Simonas Vainbergas, Leonardas Dambrauskas, and others. Avrom Shulman’s textbook published in 1923 was the first textbook of Lithuanian written in Yiddish. It was a systematic course that could also be used for independent studies. In addition to this textbook, some other textbooks (ABCs for Jewish schools), Yiddish-Lithuanian dictionaries, conversation and grammar books were published as well (e.g. the grammar by L. Harifas, the dictionary by the brothers Kolodnis, A. Kacergis and Ic. Jenkelevicius, A. Mertis and L. Graifas). Two textbooks of Lithuanian geography and history by A. Livsinas were published in Hebrew. One of the most interesting textbooks titled The Artisan. Lithuanian Readings and Grammar Exercises was written by two authors – a Jew and a Lithuanian, J. Kaplanas and J. Talmantas. This textbook was aimed at the social group of artisans (tailors, joiners, glaziers, bookbinders, etc.), and had the purpose of teaching them Lithuanian words and conversations that would be useful in their trade. The textbook contained a glossary of terms grouped according to the crafts. It should also be emphasized that some Jews – for instance, Chackelis Lemchenas, Izidorius Kisinas, Benjaminas Sereiskis and others – had perfect command of Lithuanian and were irreplaceable in teaching Lithuanian to Yiddish-speakers.
Autorių teisių (c) 2010 Authors https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Holokausto atminties problema ir jos poveikis lietuvių ir žydų santykiams
From the viewpoint of today’s assessment it is obvious that the difficulty to forget the experience of the Holocaust has radically transformed the social and psychological space of the Lithuanian-Jewish relations. The aim of the current article is to analyze the separate phases and socio-cultural contexts of the impact of the memory of the Holocaust on the Lithuanian-Jewish relations, while emphasizing its controversial aspects. In this regard, the research into the historiographic, periodical, and archival sources and memoirs has revealed the following features of the genesis of the memory of the Holocaust and its impact on the Lithuanian-Jewish relations: Images of the Holocaust and the motifs of (un)awareness of the Jewish experience began to form in the Lithuanian collective consciousness already during the period of the Nazi Germany and the Soviet Union. The criticism of the sources allows us to discern two phases in the genesis of memory of the Holocaust in the Lithuanian social consciousness: 1) the first phase – the period from the middle of 1941 till the beginning of 1942: the emergence of viewpoints based on the theory that the basis of the Holocaust was the reaction to terrorism in Soviet Lithuania; 2) the second phase – the beginning of 1943: the emergence of viewpoints claiming that the Lithuanians “involved” in the assassinations of Jews were victims of the fraud of the occupational Nazi regime in the Lithuanian collective consciousness. Besides, during these two periods the structure of the memory of the Holocaust in Lithuania apparently did not develop in parallel, but had two versions – the Lithuanian and the Jewish. It was related with the fact that these two national groups used essentially different semantic categories while trying to reflect on the same historic events in their collective memory, and later – in the long-term historical memory. This aspect had a great influence on the Lithuanian-Jewish relations, especially on their psychological context. The system of historical memory related with the Holocaust experience formed in the intellectual environment of Lithuanian exiles followed the defensive strategy, which recognized only those elements of the memory of the Holocaust that allowed to support the standpoint that the Holocaust experience was a problem of the Jews rather than the Lithuanian historical memory. The policy of the Soviet historical memory that employed different means of neutralization of the impact of the memory of the Holocaust sought to recreate historical images and semantic structures emphasizing their uniqueness, rather than recreating the memory itself. Thus the Soviet version of the memory of the Jewish genocide was being created: it developed a concessive memory discourse acceptable to both national groups and memory practices, which supported “socialist solidarity”. The psychological meaning of the situation, however, resulted in a rather strong inner pressure in the Lithuanian-Jewish relations, which shows that in Soviet Lithuania neither Lithuanian nor Jewish models of the memory of the Holocaust lost their socio-cultural function. In the post-Soviet period, both Lithuanians and Jews confronted not only ideological (images and stereotypes formed in Soviet Lithuania and emigration), but also socio-psychological (compromise and martyr egocentrism) problems of “dealing” with the Holocaust experience. They brought about new complications of the adaptation of memory of the Holocaust to the culture of memory in post-Soviet Lithuania, which, in its turn, tends to influence the current development of the Lithuanian-Jewish relations. The most important of them is the sacralization of the memory of the Holocaust, which provokes the appearance of new mystifications.
Lietuvos atmintis ir vaizdavimas Amerikos ir Pietų Afrikos grožinėje literatūroje
Despite the temporal and physical distance from the land of their ancestors, descendants of Lithuanian Jews hold on to their Litvak identity and the memory of ancestral Lithuania. American and South African literatures in particular abound in allusions to Lithuania, as these two countries were the principal points of destination for Lithuanian Jews from the end of the nineteenth century till the 1920s. Lithuania remembered by the first generation American immigrants Abraham Cahan and Ezra Brudno contains few signs of recognizable Lithuanianness. The autobiography of their peer Goldie Stone, on the other hand, paints a picture of a familiar Lithuania and tells a story of a surprisingly positive symbiosis between Litvaks and Lithuanians. The contrasting images and memories of Lithuania were conditioned by the authors’ differing choices for acculturation, as well as their different ideological agendas as writers. Stone can be seen as a harbinger of the trend of nostalgic remembrance among East European Jews, which became distinct in the 1950s. The same trend manifested itself among South African Litvaks as demonstrated by the texts of Rose Zwi and Dan Jacobson written between the early 1950s and the late 1990s. However, in South African English Literature, the discourse of nostalgia competes with the discourse of traumatic remembrance and the practice of therapeutic writing.
Tarpukario Lietuvos politinių ir socialinių aktualijų pateikimas žydų dienraštyje Di Jidiše štime (Di yidishe shtime)
The focus of analysis of the current article is the Yiddish daily Di yidishe shtime published by the Lithuanian Zionist Organization in the interwar period with the aim to understand how and to what extent it reflected important political and ideological directions, the country’s social problems and culture, as well as the integration of the Jewish community at that time. Di yidishe shtime published in Kowno from 1919 till 1940 was one of the most readable and long-lived among the regularly and irregularly published Jewish periodicals. The pages of Di yidishe shtime contained a consistent presentation of Lithuanian life reflecting the state’s politics, the activity of official institutions, as well as social and cultural life. The way the editors of the Di yidishe shtime chose to present the current events and political news, their constant attention to cultural life, and the style and rhetoric of analytical articles allows us to conclude that the newspaper aimed to form Jewish community as a group of citizens interested in everything what happened in the country, and regarded “the Jewish voice” as a form of expression of Lithuanian citizens differing only in their ethnic origin and language.
Žydų bendruomenė, lietuvių kultūra ir rusų spauda
Russian periodicals in interwar Lithuania are a complicated phenomenon. Newspapers and magazines were published in Russian, but with the financial support of Jewish businessmen; the heads of the newspapers and the majority of the journalists were of Jewish origin. Most of the published material covered the life of the Jewish community and was clearly intended for the Jewish audience. On the other hand, Lithuanian writers and journalists contributed to the newspapers Echo, Litovskiy kur’er and other dailies. Translations of Lithuanian poetry were published in Russian newspapers, and various events of Lithuanian cultural life, as well as social and political processes were discussed. Thus it can be presumed that Russian periodicals played an important part in the communication and consolidation of Lithuanian society, and the formation of a new civic consciousness; it was also a meeting point of journalists, writers and public figures of the Lithuanian and Jewish origin, which served as a means of better acquaintance of Lithuanians and Jews.
Istorinės sociolingvistikos link: savaitraštis Apžvalga (1935–1940) ir Lietuvos žydų tapatybės pokyčiai
The current article analyzes the Lithuanian-language Jewish periodical Apžvalga as a source of historical socio-linguistic research. It is argued that in the late 1930s the socio-linguistic profile of the Lithuanian Jews was more complex than just either Yiddish with or without Hebrew or a non-Jewish language. In less than 20 years, the process underwent rapid development, resulting in a working command of Lithuanian as a starting point, and, at least for some Jews, the “appropriation” of Lithuanian as a language of artistic expression and culture. The discourse on language developed in the Apžvalga differs somewhat from the discourses developed in the periodicals published in the Jewish languages. The Yiddish-Hebrew controversy received no attention at all, while the periodical actively argued against the stereotype of Jews as Russifiers and emphasized the importance of Lithuanian as a lingua franca for Lithuania’s minorities.
Rusų kalba kaip lietuvių ir žydų komunikacijos priemonė: laikraštis Naš kraj (1914)
The main object of research of the current article is the weekly “Nash kray” [Our Land] published in Russian in 1914. Though the newspaper was in circulation for a very short time – one and a half months (from July 2nd till August 15th), there are at least two reasons for looking more closely into this episode. Firstly, the appearance of this newspaper was not accidental – it was part of quite consistent attempts of certain Lithuanian Jewish intellectuals, above all Uriya Kacenelenbogen, to encourage peaceful coexistence among various nations living in the country, firstly the Jews and the Lithuanians. The second reason is related with the choice of the Russian language. In the current article, the following issues are addressed: first, when and how the Russian language was introduced on the “Jewish street” and in the villages of ethnic Lithuania; second, to what extent the Russian language was spread in the Jewish and Lithuanian communities; third, Kacenelenbogen’s previous (and very brief later) attempts to encourage the mutual rapprochement of Jews and Lithuanians; fourth, the contents, addressee and reception of the newspaper “Nash kray”. At the end of the article, the project conceived by Kacenelenbogen and his peers is compared with other attempts to conquer nationalisms in Lithuania and to achieve agreement among various nations.
Išsigelbėjusių žydų istorijos: lietuvių kultūros pažinimo veiksniai
While taking into account the fact that the existing sources are limited both in terms of quantity and quality, and in view of the extent of the research carried out, as well as the relevance and sensitivity of the problem under discussion, the author of the current article seeks to focus the attention on the factors of cognition of Lithuanian culture and their possible influence on the motifs of actions of one or another national group in the extreme conditions of German occupation (1941–44), rather than presenting the usually escalated statistics of the rescued and rescuers and discussing the incredible humanism and heroism of the latter. The main references are both published and unpublished sources, accumulated and/or published by the Department of the Rescue of Jews and Perpetuation of Memory of the Vilna Gaon State Jewish Museum, the Genocide and Resistance Research Centre of Lithuania, and Yad Vashem Museum. The features of classification into kin and alien, i.e. a different appearance, the ability to speak Lithuanian, knowledge of the Christian religious tradition and lifestyle, social integration, and the ability to find direct informal contacts in the neighbouring community have been chosen as the criteria for the angles of research, which allowed us to reconstruct at least partially the forms and meaning of cognition of Lithuanian culture. The phenotypical actualization of the difference of Jews and Lithuanians, so distinct in the stories of rescued Jews, demonstrates the consciously realized – although schematized – and observation-based cognition of the society that surrounded Jews, which helped them to identify with and “melt away” in the Lithuanian environment in the war years. The factor of the language of communication, which in fact does not appear in the stories of rescued Jews who pleaded for help, shows that the knowledge of the Lithuanian language seemed obvious and self-understandable, and confirms the supposition that on the eve of World War II, the majority of the members of the Jewish community in Lithuania spoke Lithuanian, which fulfilled their daily needs in terms of their relations with the outside world. As the Jews found themselves in “the group of the eliminated” in the war years, Christening gave them a hope of a possibility of physical survival. On one hand, the reckless wish to convert to Christianity can be understood as a conscious act of pragmatic nature seeking to avoid persecutions and survive. On the other, such actions reveal the moments of cognition of the social structure of Lithuanian society and religion as one of the basic parts of the Lithuanian world outlook and cultural identity, which implied corresponding modes of behaviour. A large number of rescuers and a much smaller number of the rescued in Lithuania reveals that the organic integration of Lithuanian Jews and the tendencies of Lithuanian-Jewish cultural cooperation and better mutual understanding in different social groups was at different stages of development in the 1930s. The direct daily communication of Lithuanian and Jewish neighbours and friendships that had begun before the war in a home, professional or education environment appeared to be the most enduring and reliable contacts, which opened the ways to the outer world for the rescued Jews. There were very few cases of separate individuals or families hiding in one place with the same rescuers from the first to the last days of war; the absolute majority of the rescued Jews were impelled to change their hiding place at least temporarily and most often more than a dozen or even several dozen times, once and again finding themselves with new “silent strangers”. The latter constituted the largest group of Lithuanian rescuers and were a secondary and further link in the rescue operations. The success of finding these people was not related with the quality of the victims’ interaction with the Lithuanian cultural environment, but was proportionally dependant on the circle and closeness of social and family relations of their rescuers. It is understandable that in Lithuania’s case, definitive conclusions cannot be expected without the statistical analysis of the rescuers and the rescued, and without the possibility to analyze all stories of rescuing. However, the analysis of typical examples which appear in one or another form in the absolute majority of stories of the rescued Jews allows us to make a supposition that the “Lithuanian-like appearance”, the knowledge of the Lithuanian language, studies in Lithuanian schools, and close professional, social, and personal contacts with the Lithuanian environment were not always the decisive factors of the rescue of Jews, but most often merely a big chance in the long chain of failures, disappointments, despair and coincidences. The prewar empiricism of cognition of Lithuanian culture in the war years was transformed into learning to recognize the cultural segments, which manifested itself in various models of adaptive behaviour. Like the rescuers’ motivation, the choice of the rescued was subjective, i.e. related with their environment or reversely proportionate to the level of cognition of Lithuanian culture.
Žydų istorija lietuviškos istoriografijos kontekstuose
The author of the current article seeks to answer the question how the change of historiographic paradigms, the political order of the day and other similar factors influenced Jewish studies in Lithuania. It is asserted in the article that the Jews were basically excluded from the Lithuanian ethnocentric narrative formed in the 19th century. In the interwar period, it was only Augustinas Janulaitis who took a greater interest in the history of Lithuanian Jews. In the Soviet period, according to the dogmas of classical Marxism, the social classes (progressive versus non-progressive) and ethnic Lithuanians were the key figures of Lithuanian history. Thus, the historical narrative that prevailed in 1940–88/90 only minimally discussed the Jewish past (most often in the context of the socialist movement). The Holocaust as a specific expression of Jewish suffering was also eliminated from the Soviet historical discourse. At that time it was common to write about Nazis killing “Soviet citizens”. The author of the article also asserts that a larger amount of historical research devoted to Jewish history has been published in Lithuanian historiography in the last twenty years than during the entire earlier period of professional Lithuanian historiography. This increased interest in Jewish history is related with the paradigmatic change, when part of the historians renounced the ethnocentric treatment of history and began to write a history of Lithuanian society, as well as with certain political considerations. Obstacles that prevent both professional historiography and mass historical consciousness from integrating Jews into the Lithuanian historical narrative are also discussed in the article.
Lietuvos žydų lojalumo raiška:apsisprendimo variacijos 1918–1939 metais
The current article aims to discuss the loyalty of the Lithuanian Jewish community as one of the most important aspects of its collective behavior. Loyalty characterizes its relation with the outside (in this case the titular majority – Lithuanians). The insights of sociological research seem to recognize that competition between groups increases their perceptible differences, while close cooperation decreases though does not eliminate them completely. However, even in the case of cooperation the final result of intergroup relations may depend on the success or failure of a particular activity. With the aim of confirming the functioning of the above mentioned preconditions in interwar Lithuania, unpublished sources – reports of state security institutions, military commandants, etc. – have been used. These sources testify to certain variations in the Jewish attitudes towards the outside, especially with a view to the fact that the Lithuanian government and society also employed different forms of activity. The models of behavior of Lithuanian Jews and their dominants varied. This was probably caused by the circumstances and changes of the intergroup relations as well as situational events. The implemented research shows that loyalty demonstrated by Jewish community was not always accepted adequately by the dominant majority, whose expectations with regard to other groups including the Jews were too high. Such misunderstanding did not encourage harmony in the perception and demonstration of loyalty. Loyalty which appeared as a result of cognition was complicated – different contexts of circumstances determined a different quality of loyalty.
Žydų dailininkai tarpukario Lietuvos meninėje kultūroje
The object of analysis of the present article is the interest in Jewish art in interwar Lithuania and the influence of the views formed in that period on the assessments of the work and activity of Jewish artists, its later reception and becoming part of artistic heritage. Jewish art and artists in interwar Lithuania are well known and highly acclaimed. Though the social integration of Jewish artists in interwar Lithuania was not easy due to society’s cautious attitude to people of non-Lithuanian nationalities, the artists themselves showed a huge interest in Jewish art, and it received positive acclaim, as can be seen from pieces of art criticism, contemporaries’ memoirs, and examples of Jewish art held in museum collections. On the other hand, it is conspicuous enough that Jewish artists did not succeed in acquiring high professional authority and securing themselves a more stable social position. In constructing the narrative presented in the article, examples confirming the successful integration of Jewish artists in the cultural milieu of independent Lithuania have been used. For that purpose, two case studies have been chosen: a review of creative work and activity of the painter and set designer well known in and outside Lithuania Neemija Arbitblat (1908–99; Arbit Blat), and the still underrated graphic artist Khaim Meyer Fainshtein (1911–42?). For the first time in the historiography of Lithuanian art, attention has been drawn to the ideological guidelines of the work of Jewish artists and a possible influence of the socialist ideology on their art. While referring to the works by graphic artists Fainshtein and Mark Ginzburg (1909–?) and contemporaries’ texts analyzing these works, the author of the article advances a hypothesis about the participation of Jewish artists in the activity of left-wing intellectuals. It is presumed that more consistent studies of the influence of the left-wing ideology on Jewish art would be helpful in assessing the heritage of the unique but so far little known painter Zale Beker (1896–1941?), which has so far been analyzed purely as an example of genre art having the sole aim of conveying the daily life of poor Jews, particularly the inhabitants of small towns or suburbs. At the end of the article the author draws a conclusion that the art of Lithuanian Jews was not a homogeneous phenomenon, and the research into this art could be expanded not only by deeper insights into the hardly addressed Jewish social history, but also by a study of the relation of art and politics, covering the work of artists of various nationalities and going beyond the limits of a single art form. In other words, the research into the art of Lithuanian Jews obviously does not fit into the framework of the existing interpretations.
„Ant žodžių tilto“: žydų susitikimas su lietuvių kultūra tarpukario Lietuvoje
Did all the above efforts bear fruits? Did ethnic Lithuanian culture become part and parcel of the cultural world of most contemporary local Jews? To a certain extent the answer to that question is, most probably, in the negative. First and foremost, one has to remember that most of the aforementioned Lithuanian Dainas, proverbs and short stories translated into Hebrew were characterized by a primordial primitive nature representing an early stage of the human cultural development. Concentrating on the basic experience of the rural human existence alongside pagan-type mystic elements, it belonged to the realm of folklore which was considered as a “Low Culture”. This perception highly correlated with the common image of contemporary Lithuanian people as an undeveloped and uncivilized society. A typical expression of this still existing perception is the caption placed under a photo of a Lithuanian shepherd in the above mentioned Isaac Kissin’s anthology: “A typical Dzūkijen shepherd, never changing his dress, through winter and summer wearing the same garment and fur, always barefoot”. What could be considered as a legitimate anthropological description, turned in the present context into a judgmental saying of a colonialist character. Against this background it is understandable why local Jews, a mostly urban group with an inherent historical self perception as “the people of the book” could hardly cross the conscious and mental barriers that separated them from this type of culture. Thus, only the Zionists, who ideologically fostered such values as productivity and land farming could identify, though to a very limited extent, with certain relevant elements of this cultural world as show above. Thus, a careful examination of the Lithuanian works incorporated in the contemporary Zionist press and educational publications reveals that the main elements “borrowed” from these works were of the idyllic natural and human atmosphere of the countryside, while almost totally ignoring most real aspects of local daily life. Moreover, contemporary local cultural arena offered to the reading public a wide variety of options “imported” from Russian, Polish, German and other nearby societies, which the Lithuanian ethnic cultural experience and works had to compete with. Thus, for instance, on the shelves of the schools’ libraries local Jewish students could find the books of Lithuanian authors such as Vincas Mykolaitis-Putinas, Vincas Krėvė-Mickevičius and Juozas Tumas-Vaižgantas next to the works of world famous writers such as Pearl Buck, Fyodor Dostoyevsky, Charles Dickens, Leo Tolstoy, Thomas Mann, Stefan Zweig, Alexander Kuprin and Erich Kästner, to mention but a few. However, while almost any graduate of a Jewish school in interwar Warsaw or Cracow was able to quote by heart whole paragraphs of Adam Mickiewicz’s epic poem Pan Tadeusz or Alexander Pushkin’s novel Yevgeny Onegin, Krėvė’s Šarūnas, Dainavos kunigaikštis remained, at best, a blurry memory from school days.
Žydų ir lietuvių abipusio pažinimo ir kultūrinio bendradarbiavimo atspirtys tarpukario Lietuvoje: priemonės ir rezultatai
More solid preconditions and orientations for better mutual cognition of Lithuanians and Jews were established for the first time in the history of Lithuanian society in the independent state of the interwar period. The process designated as mutual cognition is two-directional and embraces the Jewish efforts to understand and absorb Lithuanian culture or its segments, as well as the readiness of Lithuanians to accept their Jewish compatriots and adapt their culture as part of their own. While discussing the ideal Lithuanian-Jewish relations, contemporaries used several concepts of similar meaning to specify the means of their achievement: “rapprochement”, “cognition”, and “making friends”, which gradually developed into a form of cognition that acquired a new quality – cultural cooperation. The aim of the research presented in the article is to define the situation of mutual cognition in the interwar Lithuanian society, the preconditions of formulating this need, the most adequate means applied to encourage mutual cognition and cultural cooperation, which means turned out to be the most effective and attractive, and who took the initiative to popularize Jewish culture among Lithuanians and correspondingly Lithuanian culture in the Jewish community. For the discussion of the process of cognition in interwar Lithuania, two newspapers published by Jews in Lithuanian – Mūsų garsas (Our Voice, 1924–25) and Apžvalga (Review, 1935–40), – as well as the works of various contents by Lithuanian and Jewish authors addressing the research of mutual cognition (translations of fictional works, reviews and memoirs about the activities of similar nature) have been used. Documents held in the archive of bibliographer and teacher of the Lithuanian language Isidor Kissin (1904–58) revealing the circumstances of preparing an anthology of Lithuanian literature in Hebrew, as well as the documents and publications of the Union of Jewish Soldiers who Participated in the Struggle for Lithuania’s Independence are introduced into scholarly circulation; while referring to the statute of the Society for Lithuanian and Jewish Cultural Cooperation and the documents of the Society’s liquidation, the scanty information about the activity of this organization contained in historiography is supplemented. The Lithuanization of Jews that took place in interwar Lithuania affected different generations of Jews not equally: the generation of Jews of interwar independent Lithuania was Lithuanized, the process of acculturation took place by mastering the language, getting to know Lithuanian literature and culture, and agreeing upon the common shifts of national histories and their hardly differing interpretations, and the types of Jewish heroes of outstanding merit to the state were distinguished. Manifestations of cognition and recognition of Jewish culture and its adaptation to the Lithuanian contexts began to appear among Lithuanians, and the rhetoric of discourse about the coexistence of the two nations and its crucial moments was formed; however, time was too short for Jewish integration into society, which was also hindered by social and economic problems and the traditionalist view. The Lithuanian majority was not ready to assimilate the Jews who had experienced rapid acculturation and were building a new identity of “Lithuanians of the faith of Moses”.
Autorių teisių (c) 2014 Authors https://creativecommons.org/licenses/by/4.0
Tarptautinio karaimų simpoziumo Biledžike (Turkija) atgarsiai
Šiame straipsnyje pristatomas tarptautinis karaimų simpoziumas, vykęs Biledžiko universitete, Turkijoje, 2010 m. balandžio 5–8 d. Šis renginys buvo skirtas garsiausiam karaimų lyderiui Abrahamui Firkovičiui atminti, jame dalyvavo daugiau nei 50 pranešėjų. Jų pranešimai turkų, anglų, rusų ir ukrainiečių kalbomis buvo sinchroniškai verčiami, kad būtų suprantami visiems dalyviams ir klausytojams. Dėl nuoširdžios Biledžiko universiteto paramos užsimezgęs kultūrinis ir emocinis ryšys tarp pranešėjų ir klausytojų paliko neišdildomą įspūdį karaimų bendruomenės nariams, susirinkusiems iš viso pasaulio. Šiame simpoziume pristatyti pastarųjų metų karaimų kultūros ir civilizacijos tyrimai buvo publikuoti Biledžiko universitete. Dviejų svarbių asmenų dalyvavimas simpoziume suteikė renginiui išskirtinę dvasią ir reikšmę. Vienas jų buvo Stambulo karaimų bendruomenės pirmininkas Michailas Orme, o kitas – Lietuvos karaimų bendruomenės pirmininkas Markas Lavrinovičius. Bendruomenių pirmininkai pristatė svarbias idėjas, atskleidžiančias karaimų ateities gaires. Pagrindinis dėmesys straipsnyje skiriamas šių dviejų primininkų pranešimams, kiti pranešimai pristatomi trumpai.
Dokumentai apie Lietuvos totorius Baltarusijos Nacionalinio istorijos archyvo Gardine fonduose (XIX a. antras–ketvirtas dešimtmetis)
Straipsnyje analizuojamos istorijos šaltinių informacinės galimybės. Šie dokumentai yra mažai žinomi mokslinei bendruomenei. Jie atspindi Lenkijos ir Lietuvos totorių socialinę bei teisinę padėtį XIX a. antrajame–ketvirtajame dešimtmečiuose. Pagrindinį tyrimo tikslą sudaro rankraščių, saugomų Baltarusijos nacionalinio istorijos archyvo Gardine fonduose, pristatymas. Siekiant ištirti šiuos šaltinius, parengti juos publikuoti, buvo atlikti šie darbai: dokumentų transkribavimas, mokslinis ir archeografinis aprašymas (dokumentams suteiktos antraštės, legendos, pateikti būtini komentarai, prireikus rankraščiai datuoti, taip pat atlikta tekstologinė analizė). Tyrimo objektą sudarė šeši dokumentai rusų kalba, rašyti 1817–1838 m. Baltarusijos Respublikos valstybinis archyvų ir raštvedybos komitetas šių dokumentų kopijas perdavė Vyriausiajai archyvų valdybai prie Tatarstano Respublikos ministrų kabineto. Šiuo metu šie dokumentai saugomi Tatarstano Respublikos Nacionaliniame archyve. Šiuos dokumentus galima skirti į tris tipus: 1) institucijų susirašinėjimas; 2) vidaus dokumentai; 3) prašymai. Pirmąjį tipą reprezentuoja keturi dokumentai: 1) totorių kilmės valdininkų pranešimas, adresuotas Gardino apskrities bajorų vadovui Karlui Mchailovičiui Borženckiui, parašytas 1832 m. kovo 2 d.; 2) Gardino gubernatoriaus surinkti duomenys apie totorių skaičių, jų teises, privilegijas, pareigas ir užsiėmimus. Dokumentas adresuotas Vilniaus kariniam gubernatoriui. Jis parengtas ne vėliau kaip 1832 m. kovo 6 d.; 3) Raštas apie Lietuvos totorius, kurį ne anksčiau kaip 1832 m. kovo 6 d. parengė Ivanas Tuhan-Baranovskis; 4) Gardino gubernijos Iždo rūmų pirmininko pranešimas Gardino civiliniam gubernatoriui, datuojamas 1838 m. liepos 4 d. Antrai grupei galima priskirti vadinamuosius Slanimo miesto ir dviejų Slanimo apskrities miestelių – Zietelos ir Molčadės – totorių „sąrašus“, kurie buvo sudaryti ne vėliau kaip 1832 m. gegužės 6 d. Trečiai grupei priskiriamas Gardino apskrities žemutinio žemės teismo posėdininko Ivano Tuhan-Baranovskio prašymas, datuojamas 1817 m. Pirma, šių pirmą kartą skelbiamų dokumentų vertė yra ta, kad jie atspindi totorių socialinę ir teisinę padėtį Abiejų Tautų Respublikos ir Rusijos imperijos visuomenių hierarchinėje struktūroje. Be to, šaltiniai suteikia informacijos ne tik apie totorių teises ir privilegijas, bet ir apie imperinės valdžios nurodymus ir Valdančiojo Senato įsakus, skirtus šiai grupei. Antra, šie dokumentai dar vertingi tuo, kad juose atsispindi naujas Lietuvos totorių istorijos etapas, jų įtraukimas į socialinį ir teisinį Rusijos imperijos lauką. Šie šaltiniai leidžia įvertinti imperinės valdžios politiką ir Rusijos imperijos įstatymų santykį su šia gyventojų grupe. Dokumentai padeda pažvelgti į „konfliktą“, kuris kilo XIX a. pirmajame dešimtmetyje, teisiniu požiūriu ir šio „konflikto“ konstruktyvų sprendimą, įgyvendintą per trisdešimt metų. Pagaliau, šie dokumentai suteikia informacijos apie Lietuvos totorių mentalitetą.
Vienas dokumentas iš etmono Jano Klemenso Branickio ir Chotino osmanų komendantų susirašinėjimo
Rusijos ir Turkijos karo metu pasienio tvirtovę Chotiną beveik visada užimdavo Rusijos kariuomenė. Po vieno iš tokių tvirtovės užgrobimų Rusijos kariuomenė išvežė jos archyvą. Pirma, jame buvo vertinga žvalgybos informacija – turkiškų Moldovos valdžios institucijų korespondencija. Antra, Lenkijos didžiojo etmono ir Osmanų imperijos sultonų susirašinėjimas vyko per Chotiną. Iš vado raštų buvo galima paimti dokumentus ir duomenis, kurie galėjo turėti diplomatinę vertę ir būti naudingi, pavyzdžiui, sprendžiant Lenkijos klausimą. Be to, turkiškų šaltinių duomenimis, dalis pagrobtų rankraščių buvo parduoti žydų pirkliams, siekiant gauti naudos. Per Rusijos ir Turkijos karą pagrobti Osmanų archyvai buvo reguliariai išvežami į Rusijos archyvus ir ten kaupiami. Deja, nebuvo atlikta jokių specialių šių dokumentų tyrimų. Todėl šie beveik nenaudoti šaltiniai yra svarbūs nagrinėjant Rusijos ir Turkijos bei tarptautinius XVIII a. santykius. Didžiąją šių dokumentų dalį sudaro užgrobtos Osmanų tvirtovės vadų archyvai, pavyzdžiui, Chotino komendanto, pasienio pašos Iljos Kolčako archyvas, kurį Rusijos kariuomenė pagrobė 1738 m. Kita didelė Osmanų korespondencijos su Europos ir musulmoniškų šalių valdytojais dalis, tikriausiai, buvo saugoma regioniniuose muziejuose. Dalis nepublikuotos ir mažai žinomos etmono Jano Klemenso Branickio korespondencijos buvo saugoma Rostovo srities kraštotyros muziejuje. Iš esmės susirašinėjimą sudaro laiškai, kuriuose kalbama apie ūkinius reikalus, kai kuriuos Lenkijos ir Osmanų imperijos tarpusavio santykius. Nežinoma, kaip šie laiškai pateko į Rostovo kraštotyros muziejaus saugyklas. Anksčiau buvo manoma, kad visas etmono J. K. Branickio susirašinėjimas yra saugomas Rusijos nacionalinės bibliotekos (Sankt Peterburge) Rankraščių skyriuje. Šio straipsnio tikslas yra perskaityti, išversti ir komentuoti vieną neskelbtą Chotino pasienio pašos laišką Krokuvos vaivadai etmonui J. K. Brancikiui.
Karaimų šaltiniai hebrajų kalba apie karaimų įsikūrimo Lietuvos Didžiojoje kunigaikštystėje laiką
Straipsnyje nagrinėjama spėjamo karaimų atvykimo į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę laiko problema. Pagrindinis straipsnio tikslas – pateikti trumpą karaimų tradicijų apžvalgą, turint omenyje tai, kaip jos atsispindi rašytiniuose šaltiniuose hebrajų kalba. Iki XIX a. pabaigos Lietuvos karaimai bendruomenės vidaus gyvenime vartojo dvi kalbas – kasdienė šnekamoji kalba buvo jų gimtoji karaimų kalba, tačiau rašto tradicijoje pageidautinesnė buvo hebrajų kalba. Straipsnyje pateikiami keli kontroversiški šaltiniai, kurie rodo, kad karaimai įsikūrė LDK tarp 1218 ir 1398 m. Pirmiausia – tai J. Leonovičiaus laiškas M. Tenenboimui, 1865 m. paskelbtas Lvove laikraštyje „Ha Nesher“. Laiške cituojama dalis šaltinio, kurį J. Leonovičiaus tėvas nurašė kažkuriame Lvovo archyve. Pagrindinė šio straipsnio išvada: karaimai, kaip ir kitos LDK rytietiškos mažumos – totoriai ir armėnai – siekė įrodyti, kad jie labai seniai įsikūrė šiame regione. Šį tikslą jie bandė įgyvendinti pateikdami įvairias įsikūrimo tradicijas. Veikiausiai jos buvo tos pačios kilmės ar turėjo bendrą su totoriais tradiciją, nes karaimai susiejo save su tokiu įžymiu valdovu kaip Vytautas, tačiau paankstino jo valdymo laikotarpį, teigdami, kad Vytautas kariavo Kryme 1218 m.
„Bektashi“ malda iš privačios totorių Lipkų rankraščių kolekcijos
Šio tyrimo objektas yra nedidelės apimties rankraštis, rastas Baltarusijos totorių rankraščių privačioje kolekcijoje. Jame yra tik vienas trumpas tekstas, todėl šio rankraščio negalime priskirti nė vienam iš žinomų totorių rankraščių tipui. Tekstas parašytas turkų osmanų kalba ir panašus į ilgą maldą. Kai kurie kalbos ypatumai leidžia teigti, kad galutinė teksto redakcija buvo atlikta asmens, kuriam turkų kalba nėra gimtoji. Maldos turinys yra ne mažiau įdomus ir aiškiai rodo alevitų bektašių tradicijų, kuriose pasitaiko ir sunitų islamo elementų, įtaką. Šis junginys rodo, kad autorius ne itin gerai išmanė kai kuriuos religinius aspektus. Šis požymis ir kalbos ypatumai leidžia daryti išvadą, kad tekstas buvo ne tik nurašytas, bet, veikiausiai, sudarytas arba kompiliuotas iš skirtingų atskirų fragmentų ne Anatolijoje, bet teritorijose, kur islamas nebuvo vyraujanti religija, o turkų kalba – ne kasdienio gyvenimo kalba. Pavyzdžiui, tai galėjo būti Lietuvos Didžioji Kunigaikštystė, kurios buvusioje teritorijoje neseniai buvo rastas šis rankraštis. Kai kurie asmenys, minimi tekste (Koyun Baba, Ali Koç Baba) priklausė aleivtų bektašių tradicijai ir buvo labiausiai garbinami Balkanuose. Šis faktas leidžia daryti prielaidą, kad kai kurios teksto dalys yra balkaniškos kilmės, taip pat pasekti kultūrinės ir religinės įtakos, kurią patyrė totoriai lipkos, gyvendami beveik visiškoje izoliacijoje nuo pagrindinio musulmonų pasaulio, kelius.
Rytietiški dokumentai, saugomi Vilniaus universiteto bibliotekos rankraščių skyriuje: chanų jarlykai ir pasienio pašų laiškai
Tarpukario Vilniuje buvo saugomos trys svarbios rytietiškų dokumentų kolekcijos. Viena jų, kurią sudarė ypač vertingi dokumentai, liudijantys apie politinius ir diplomatinius santykius tarp Krymo, Osmanų imperijos ir Abiejų Tautų Respublikos, buvo saugoma Vilniaus universiteto (toliau VU) Bibliotekos Rankraščių skyriuje. Kita rytietiškų rankraščių kolekcija, priklausiusi muftiatui, išskyrus nedidelę jos dalį, 1944 m. dingo be žinios. Trečiąją kolekciją, kurią sudarė Karaimų muziejaus fondas ir biblioteka, Seraja Šapšalas 1941 m. padovanojo valstybei. Apie visas tris kolekcijas ir jų svarbą mokslui 1952 m. S. Šapšalas minėjo savo rašte Rytų institutui prie SSRS Mokslų akademijos. S. Šapšalas ragino sudaryti minėtų rankraščių katalogą ir išleisti Krymo chanų jarlykus bei turkų pašų laiškus. Tačiau toks darbas nebuvo atliktas. Straipsnyje analizuojami VU Bibliotekos Rankraščių skyriuje esantys rytietiški šaltiniai – chanų jarlykai ir pasienio pašų laiškai. Aptariama dokumentų būklė, jų paleografiniai ypatumai, turinys bei išliekamumas. Chanų jarlykai ir pasienio pašų laiškai yra saugomi VU Bibliotekos Rankraščių skyriaus fonde Nr. F 5-A25-4506 – F 5-A25-4526, iš viso 12 vienetų. Dviejų dokumentų (Nr. F 5-A25-4508 ir F 5-A25-4519) negalima priskirti nei prie jarlykų, nei prie pašų laiškų. Viename jų suminėti prarasti daiktai, o kitame surašytas mokesčių registras. Sutikrinus VU Bibliotekos Rankraščių skyriuje saugomus jarlykų ir turkų pasienio pašų laiškų originalus su Lietuvos mokslų akademijos Vrublevskių bibliotekos Rankraščių skyriuje, S. Šapšalos fonde Nr. F 143–909 esančiomis kopijomis, paaiškėjo, kad tarp kopijų yra dar keturi dokumentai, kurių nepavyko aptikti tarp originalų. Taip pat šiame straipsnyje publikuojamas Kaplano Girejaus jarlykas, parašytas 1734 m. kovo 4 d. Krokuvos kaštelionui Janui Branickiui. Jarlyko tekstas transliteruotas, išverstas į šiuolaikinę turkų ir rusų kalbas. Autoriai planuoja artimiausiu metu kituose dar
Lietuvos karaimų hachano Marko Lavrinovičiaus įnašas į karaimų kalbos Trakų dialekto tyrimą ir išsaugojimą
Straipsnyje pristatoma išskirtinė Lietuvos karaimų religinės bendruomenės asmenybė Markas Lavrinovičius. Markas Lavrinovičius (1938 m. gruodžio 26 d.–2011 m. gruodžio 24 d.) – Lietuvos karaimų aukščiausias dvasininkas hachanas, Lietuvos karaimų religinės bendruomenės pirmininkas, technikos mokslų daktaras, inžinierius, mikroelektronikos specialistas. Markas Lavrinovičius buvo plačios erudicijos ir inteligentiškas žmogus, puikus karaimų kalbos mokovas ir aktyvus karaimų visuomenės veikėjas. Jis buvo sumanus organizatorius, siekiantis tikslo dėl bendruomenės gerovės, be to, savo tėvynainių ir už bendruomenės ribų buvo laikomas dideliu autoritetu. Pagrindinis straipsnio tikslas – supažindinti su Marko Lavrinovičiaus įnašu į karaimų kultūros paveldo išsaugojimą ir apžvelgti jo darbus. Pirmiausia straipsnyje apžvelgiama Lietuvos karaimų kilmė, religijos pagrindai ir autentiškumas. Sąvoka „karaimas“ reiškia ir tautybę, ir religijos pavadinimą. Karaimai (sav. karaj vns.; karajlar dgs.) – etniniai tiurkai, kalbantys viena iš tiurkų kalbų – karaimų. Karaimų religijos pagrindas yra Šventojo Rašto Senasis Testamentas, be jokių papildymų ir komentarų. Pamaldos vyksta ir liturginiai tekstai skaitomi karaimų kalba. Karaimų kalba priklauso tiurkų kalbų Altajaus šeimos vakarų chunų šakos kipčiakų grupės kipčiakų polovcų pogrupiui. Svarbu pabrėžti, kad Lietuvos karaimai per ilgus amžius išlaikė savo kultūrą, kalbą, identitetą. Daugiau nei 600 metų trukusi karaimų kalbos Trakų dialekto izoliacija nuo kitų tiurkų kalbą vartojančių tautų leido jai išsaugoti archajišką kalbos būseną. Šia nepakitusia kalba Lietuvos karaimai kalba iki šiol. Straipsnis pristato Marko Lavrinovičiaus darbus ir publikacijas karaimikos tema. Markas Lavrinovičius laisvai kalbėjo gimtąja karaimų kalba, kruopščiai tyrė karaimų kalbos Trakų dialektą ir daug nuveikė, siekdamas išsaugoti šį dialektą. Markas Lavrinovičius sudarė ir spaudai parengė karaimų kultūros, kalbos ir literatūros paveldo rinkinį „Bir Bar Ėdi“, surinko ir į karaimų kalbą išvertė 25-ių brolių tiurkų kalbų tautų 94 liaudies pasakas „Karyndašlarymyznyn Chaznasy“, karaimų kalba parašė Biblijos sakmes „Aziz Jazyšnyn Jomachlary“, taip pat parašė „Avaldan Kieliasigia“ (Iš tolimos praeities į ateitį). Apžvelgdamas karaimų kalbą, Markas Lavrinovičius ją siejo su kumanų / poloviečių kalba, akcentavo, kad Lietuvos karaimai supranta garsiojo kumanų kultūros, kalbos ir literatūros paminklo „Codex Cumanicus“ kalbą. Be to, jis sudarė ir kompiuterizavo „Rusų–karaimų kalbų žodyną“, kuriame pateikti 36 597 rusų kalbos leksikos vienetai ir 13 165 karaimų žodžiai bei žodžių junginiai, kurių didžiausia dalis yra Trakų tarmės. Markas Lavrinovičius parašė karaimų kalbos gramatiką, kurioje aprašė karaimų kalbos žodžių darybos algoritmizaciją, taip pat parengė karaimų kalbos vadovėlio „100 karaimų kalbos pamokų“ elektroninę ir spausdintą versijas. Jis skleidė žinias apie karaimų religiją, istoriją, kultūrą ir kalbą. Išsaugoti ir perduoti karaimų kalbą, išmokyti jos jaunimą buvo jo svarbiausias uždavinys. Šiuo metu Marko Lavrinovičiaus šeima spaudai rengia dar neišleistus jo darbus. Apibendrinant svarbu paminėti, kad Markas Lavrinovičius buvo mokslo žmogus, jis daug nuveikė karaimų kalbos išsaugojimo, kalbos ir kultūros atgimimo labui. Lietuvos karaimų aukščiausias dvasininkas hachanas Markas Lavrinovičius, be abejonės, buvo viena iš reikšmingiausių XX a. pabaigos ir XXI a. pradžios asmenybių.
Lietuvos totorių ir Turkijos turkų gimimo tradicijų lyginamoji analizė
Turkijos visuomenei yra mažai žinomi Lietuvoje, Lenkijoje ir Baltarusijoje gyvenantys totoriai. Tačiau Turkijos turkologai turėtų nagrinėti ir analizuoti Lietuvos, Lenkijos ir Baltarusijos totorių arabiškais rašmenimis parašytus religinius tekstus, jų papročius ir tradicijas. Straipsnyje autorius nagrinėja folklorą. Šio mokslinio darbo dėmesio centre yra Lietuvos totorių tradicinė gyvensena ir kultūra, kuri analizuojama lyginant Lietuvos totorių ir Anatolijos turkų gimimo tradicijas. Lietuvos totoriai yra XIV a. iš Krymo į Lietuvos Didžiąją Kunigaikštystę atvykusių totorių palikuonys. Todėl yra naudinga palyginti totorių grupių, kartu gyvenusių Aukso ordoje, gimimo tradicijas. Ši lyginamoji analizė apsiriboja Krymo totorių tyrimu. Rengiant straipsnį teko remtis negausiais duomenimis, pateiktais lietuvių, lenkų ir rusų kalbomis. Pažymėtina, kad istoriografijoje rasta informacija yra panašaus pobūdžio. Pagrindinė medžiaga, leidusi atlikti Lietuvos totorių ir Turkijos turkų gimimo tradicijų lyginamąja analizę, yra Stanislovo Kričinskio veikalas „Tatarzi litewscy. Próba monografii historyzczno-etnograficznej“, išleistas 1938 m. Varšuvoje. Be šios knygos, Lietuvos ir Lenkijos totorių tradicinė gyvensena minima dar dviejų mokslininkų, Jakovo Grišino ir Mareko M. Dziekano, darbuose. Mus pasiekusi negausi informacija leidžia suprasti, kad Lietuvos totorių ir Anatolijos turkų vaiko gimimo tradicijos daugiausia yra panašios. Šiame straipsnyje, kurio rezultatus riboja šaltinių stoka, parodyta tik dalis šių panašumų. Lietuvos totoriai ir Anatolijos turkai išpažįsta tą pačią religiją ir turi bendras šaknis, todėl jų tradicijų panašumai yra savaime suprantami. Skirtumus galima būtų paaiškinti istorija, geografine aplinka, politine įtaka, santykiais su gretimomis visuomenėmis ir tradicijos galia. Lietuvos totorių, šimtmečius gyvenusių krikščionių apsuptyje, tradicijų kismas ir diferenciacija yra natūralus reiškinys. Vienas iškalbingiausių pavyzdžių – Lietuvos totoriai (beje, kaip Krymo, Kazanės ir Dobrudžos musulmonų turkų bendruomenės) nėra tokie preciziški apipjaustymo atžvilgiu. Stalą ir daiktus ant stalo per vardo suteikimo ceremoniją galime laikyti slavų įtaka Lietuvos totoriams, kurie į šią ceremoniją kvietė imamus. Turkijos turkologai turėtų daugiau tyrinėti tradicinę Lietuvos totorių kultūrą. Nauji tyrimai galėtų apimti ne tik rašytinius ir istorinius, bet ir žodinius šaltinius. Turkijos mokslininkai, kurie gali peržengti kalbos barjerą, turėtų vykti į Lietuvos totorių gyvenamąsias vietas ir patys rinkti žodinę medžiagą. Išsamus rašytinių ir žodinių šaltinių tyrimas leistų geriau suprasti kultūros kaitą ir transformaciją, be to, suteiktų daug aktualios informacijos apie tradicinę Lietuvos totorių gyvenseną.
In the long run, there were many investigations on the Karaim language as well as on the ethnology, culture and history done by foreign and Karaim scientists. But even in these cases Karaim scientists did not represent the Karaim community as such. During the Soviet period, to speak about the culture of ethnic minorities openly and widely was not allowed. The situation in Lithuania has changed during the movement of Sąjūdis and especially after 1990 when Lithuania gained its Independence. Then the possibility opened for Lithuanian Karaims not only to have contacts with other Karaim communities in the Crimea, Poland or in France, but also to be in touch with the wider Turkic world, with other Turkic nations. Representatives of the Lithuanian Karaim community started to participate in different events in other countries, representing there themselves, presenting their own history, investigations on different topics. They found themselves in the space of the Turkic world and culture, they noticed attention from the authorities and scholars of Turkey and other countries. I have described this situation very clearly in the World Turkic forum in Istanbul in 2010: “It is a great honour for me to be here today with you as a representative of Karay (Karaylar) – the smallest Turkic nation in the world. Since the ancient times we belong to the Turkic world as descendants of Kipchaks. When in 1997 the Director of the Turk Dil Kurumu listened for the first time to our mother tongue, he expressed his surprise by saying: “You are speaking as Turks in the 11th century”. The same thing was said in 1929 by the well-known Turkologist from Poland Professor Tadeusz Kowalski: “The Karay language is saved through the ages as a small insect in a piece of amber”. Although this comparison is very nice, it is important to underline that we are not lifeless insects. In reality, we are still alive, and we are proud to say that during the long ages, being a very small nation and living always among people of different and not Turkic nationalities, we managed to preserve our language which belongs to the Turkic family, we preserved our national identity, our traditions and habits, our objective to be together, closer to each other, to all Turkic world as well”. So we hope that lessons of the Karaim language recently started to be organized in the summer schools, in the academic programs of different universities and in the virtual space will be very fruitful for everybody who wants to learn the language or to use this knowledge in their investigations and will keep us undoubtedly in the space of the Turkic culture.
Ar tėvynė yra tik viena? Krymo ir Trakų vaizdinių kaita karaimų savivokoje XIX–XX amžiuje
Straipsnyje analizuojamas tėvynės konceptas karaimų kolektyvinėje savivokoje. Lenkijos ir Lietuvos karaimų istoriniame mite, kuris šiame tekste suprantamas kaip vyraujantis, nuleidžiamas „iš viršaus“ ir didžiosios dalies visuomenės nekvestionuojamai priimamas kryptingas tautos istorijos pasakojimo būdas, iškeliantis vienos tautos vaidmenį istoriniuose procesuose, pabrėžiama Trakų kaip kultūrinio ir dvasinio centro, reikšmė. Tuo pat metu Krymas (ir jo miestai, dab. Senasis Krymas ir Čiufut Kalė) vaidino svarbų vaidmenį karaimų bendruomenės istorijoje, tačiau šiame straipsnyje koncentruojamasi ne į šių dviejų vietovių reikšmę aptariamos grupės istorijai, bet į jų įvaizdį karaimų savivokoje bei raišką bendruomenėje XX a. pirmoje pusėje. Siekiama atskleisti, kaip naratyvo vaizdiniai aktualinti ir įtvirtinti bendruomenės sąmonėje. Teigiant, jog gyvenimas diasporoje darė lemiamą įtaką dvinariam tėvynės konceptui karaimų bendruomenėje, kartu atkreipiamas dėmesys, kad abi šios vietovės turėjo skirtingas reikšmes karaimų savivokoje. Atvykimo į Trakus legenda Lietuvos ir Lenkijos karaimų bendruomenėse atsirado anksčiau nei Krymo vaizdinys, tačiau, nepaisant to, nesugebėjo įgyti didžiojo istorinio pasakojimo statuso, o išliko vietos tradicijoje ir negalėjo konkuruoti su Krymo, kaip karaimų kilmės vietos, vaizdiniu, veikiausiai dėl netolygaus karaimų pasiskirstymo regione – Kryme buvo susitelkusi kur kas gausesnė jų dalis nei Lietuvoje ir Lenkijoje. Dvinaris Tėvynės vaizdinys tam tikra prasme buvo kompromisas tarp dviejų karaimų bendruomenėje egzistavusių naratyvų, nors jų reikšmė nebuvo vienoda. Karaimų bendruomenės lyderis S. Šapšalas, kuris savo pastangomis stiprino Krymo kaip Rytų Europos karaimų kilmės vietos įvaizdį, tapęs Lenkijos karaimų vyriausiuoju dvasininku, negalėjo jo pamiršti. Jo iniciatyva tiek Trakai, tiek Krymas tapo įrankiais formuojant didįjį karaimų istorinį pasakojimą, kuris buvo pasitelktas konstruojant modernią, kolektyvinę bendruomenės savivoką XX a. pirmoje pusėje.
Kahinas? Šamanas? Burtininkas? Kaip tapti faldžėjumi (pagal Aleksandrovičiaus chamailą)
Praeityje faldžėjus buvo viena simboliškiausių Lenkijos ir Lietuvos totorių socialinio bei religinio gyvenimo figūrų. Tačiau totoristikos tyrimuose faldžėjams buvo skiriama palyginti mažai dėmesio, o juose esanti informacija pirmiausia yra aprašomojo ir istorinio pobūdžio. Šiame straipsnyje pateikiamo tyrimo tikslas – išsiaiškinti, kas yra faldžėjus, lyginant jį su kitais panašiais veikėjais (žiniuoniais, burtininkais ir pan.) slaviškoje, arabiškoje ir tiurkiškoje tradicijose. Atspirties taškas yra pradedančiojo faldžėjaus apibūdinimas XIX a. rankraštiniame Aleksandro Aleksandrovičiaus iš Asmalavo (Naugarduko apskritis) chamaile. Chamailo kopija saugoma Varšuvos universiteto Orientalistikos studijų fakulteto bibliotekoje. Faldžėjus, dar vadinamas „siufkačiumi“, galėjo būti vyras ir moteris. Jis buvo „raganius“ mėgėjas, naudojo liaudies mediciną, vertėsi būrimu, net buvo šarlatanas. Jo pirmasis pavadinimas yra kilęs iš turkiško žodžio falcı – „būrėjas“ (arab. fal = [geras] pranašystė + turkiškas priešdėlis, nurodantis profesiją / užsiėmimą). Kitas vardas yra onomatopėjiškos kilmės – nuo specifinio pūtimo būdo („siufkanie“), naudojamo magijoje, dažnai lydimo spjūvio. Abu pavadinimai papildo vienas kitą ir kartu pabrėžia du svarbiausius faldžėjaus veiklos momentus. Pagrindinė faldžėjaus funkcija buvo būrimas („falo atidarymas“). Iš visų falų svarbiausias yra musulmonų Šventojo Rašto falas, taip pat svarbūs septinių ir dvylikos planetų falai. Faldžėjai taip pat taikė skirtingas falų praktikos formas, pavyzdžiui, būrimą pagal paukščių skrydį. Ligi šiol faldžėjus tarpukario laikotarpiu tyrė tik Stanislovas Kričinskis ir Mustafa Aleksandrovičius. Jie yra palikę vertingų aprašymų. Remdamasis jų užrašais ir Aleksandrovičiaus chamaile aprašyta procedūra, „kaip tapti faldžėjumi“, atlikau šio fenomeno tyrimą etnologiniu ir religiniu požiūriu. Kas buvo faldžėjus? Atrodo, kad į šį klausimą nėra aiškaus atsakymo. Faldžėjus / siufkačius, kad ir kaip jį gerbtume, yra toks pat nevienareikšmis, kaip Lenkijos ir Lietuvos totorių literatūra, jų islamas ir visa kultūra. Jam suteikiamos anapusinio pasaulio veikėjų, aptinkamų daugelyje kultūrų, turinčių sąlytį su Lenkijos ir Lietuvos totoriais, galios, tačiau jis negali būti tapatinamas nė su vienu jų. Jo praktikuojami ritualai – patikrinti naujomis kultūrinėmis aplinkybėmis – yra kilę iš šamanų gebėjimo burti ir jo ryšio su simboliniu šarlatanizmu, būdingu iki islamo laikotarpio arabų pranašams. O šamanui, kahinui (pranašui), būrėjui, šarlatanui ir netgi burtininkui būdingi bruožai yra pasisavinti iš slavų aplinkos. Susiedamas „pranašišką mediciną“ ir „Korano gydymą“ faldžėjus asimiliavo elementus, leidusius sukurti sinkretišką personažą, kuris skiriasi nuo šamano, kagino ir pan., tačiau tuo pat metu faldžėjus faktiškai nuo jų nesiskiria. Kaip ir kiti Lenkijos ir Lietuvos totorių kultūros elementai jis yra originalus, išskirtinis religinis ir etnografinis fenomenas, kuris šiuo metu yra tik Lenkijos–Lietuvos–Baltarusijos islamo istorijos dalis.